П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 квітня 2023 р.	   м.Одеса	Справа № 420/14428/22	
Головуючий в 1 інстанції: Дубровна В.А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Димерлія О.О.
суддів  Крусяна А.В. ,  Танасогло Т.М. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.12.2022 року у справі №420/14428/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні

У С Т А Н О В И В:
11 жовтня 2022 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не здійснення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку в день звільнення зі служби в поліції;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з поліції за період з 01 січня 2021 року по 29 вересня 2022 року у сумі 304 314,92 грн.
Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що 31.12.2020 року при звільненні зі служби в поліції, позивачу не виплачена грошова компенсація за невикористані дні основної, додаткової відпустки та одноразова грошова допомога при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення. 
На виконання рішення суду Одеського окружного адміністративного суду від 20.07.2022 року у справі №420/17510/21, ГУНП в Одеській області проведено розрахунок з ОСОБА_1 лише 29.09.2022 року, у зв`язку з чим відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо не здійснення з позивачем остаточного розрахунку в день звільнення зі служби в поліції.
За таких обставин, позивач уважає, що відповідно до приписів ст.117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
За наслідками розгляду зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом 26 грудня 2022 року прийнято рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не здійснення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку в день звільнення зі служби в поліції.
Присуджено до стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з поліції за період з 01 січня 2021 року по 28 вересня 2022 року у сумі 28 899,45 грн.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2021 року по 28 вересня 2022 року.
Водночас, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає виплаті на користь позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність застосування принципу співмірності та відповідно зменшив розмір такої суми.
Не погоджуючись частково з вказаним рішенням суду першої інстанції, Головним управлінням Національної поліції в Одеській області (далі – скаржник) подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28 січня 2020 року у справі №822/2663/15, від 18 листопада 2019 року у справі №0940/1532/18.
На думку скаржника, відсутні правові підстави для застосування до ГУНП в Одеській області відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки спірні правовідносини виникли у порядку виконання судового рішення про присудження заробітної плати.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого судового рішення та просить залишити без змін.
В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при установленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як з`ясовано апеляційним судом та установлено судом першої інстанції, що у відповідності до наказу Головного управління Національної Поліції в Одеській області за №1711 о/с, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 31 грудня 2020 року.(а.с.15)
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 липня 2022 року по справі №420/17510/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративним судом від 06 вересня 2022 року, зокрема, зобов`язано ГУНП в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану основну та додаткову відпустки за 2019 рік у кількості 22 доби.
Крім того, зобов`язано ГУНП в Одеській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 липня 2022 року по справі №420/17510/21, 29.09.2022 року ГУНП в Одеській області виплачена ОСОБА_1 компенсація за невикористані дні основної, додаткової відпустки, та одноразова грошова допомога при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення у загальній сумі 28823,03 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №60743 від 27.09.2022 року.(а.с.25)
Тобто, остаточний розрахунок з ОСОБА_1 , Головним управлінням проведено не в день звільнення позивача – 31.12.2020 року, а лише 29.09.2022 року.
30.09.2022 року ОСОБА_1 звернувся до ГУНП в Одеській області із заявою, у якій просив нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.01.2021 року до 29.09.2022 року.(а.с.22-23)
05.10.2022 року ГУНП в Одеській області надано відповідь на звернення позивача.
Так, відповідач повідомив, що жодним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність Національної поліції України, не передбачено нарахування та виплата особам звільненим зі служби в поліції середнього заробітку за час затримки належних до виплат при звільненні коштів.(а.с.24)
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
У відповідності із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Приписами статті 117 КЗпП України установлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Оскільки спеціальним законодавством не установлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби в поліції.
Спір у цій справі виник у зв`язку із несвоєчасною виплатою позивачу сум, належних йому при звільненні, що тягне за собою застосування до відповідача наслідків, передбачених статтею 117 КАС України.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності, який застосовується у розмірі середнього заробітку.
Такий вид відповідальності, спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно із умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Суд апеляційної інстанції наголошує, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. 
Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. 
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, визначені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Судова колегія звертає увагу, що протиправну бездіяльність відповідача щодо не здійснення повного розрахунку із позивачем при звільненні (невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні основної, додаткової відпустки та одноразової грошової допомоги з урахуванням індексації грошового забезпечення) установлено рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 липня 2022 року по справі №420/17510/21. 
Також вказаним судовим рішенням зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату спірних сум.
Матеріалами справи підтверджується, що 29.09.2022 року, на виконання зазначеного судового рішення, ГУНП в Одеській області нарахована та виплачена позивачу грошова компенсація за невикористані календарні дні основної, додаткової відпустки та одноразова грошова допомога з урахуванням індексації грошового забезпечення у розмірі 28823,03 грн.(а.с.25)
Наведене свідчить, що ГУНП в Одеській області проведено фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати зазначеної вище компенсації та одноразової грошової допомоги з урахуванням індексації грошового забезпечення поза межами строку, установленого статтею 116 КЗпП України.
У справі, яка розглядається, позивач у зв`язку з порушенням Головним управлінням його права на виплату при звільнені зазначених вище сум, просив стягнути на його користь суму середньомісячного заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.
Саме у зв`язку з не проведенням повного розрахунку, позивач уважав порушеним своє право на отримання відшкодування, за затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні основної, додаткової відпустки та одноразової грошової допомоги з урахуванням індексації грошового забезпечення, на підставі статті 117 КЗпП України.
За такого правового регулювання та установлених обставин у цій справі, апеляційний суд уважає, що суд попередньої інстанції правильно застосував положення статей 116 та 117 КЗпП України, та як наслідок дійшов правильного висновку про нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку з 01 січня 2021 року по 28 вересня 2022 року у сумі 28 899,45 грн.
При цьому, період, за який суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а також сам розмір такого середньомісячного заробітку не є предметом апеляційного оскарження, а тому в силу статті 308 КАС України не підлягає апеляційному перегляду.
Посилання скаржника на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №822/2663/15, від 18 листопада 2019 року у справі №0940/1532/18 є не обґрунтованими, з огляду на таке.
У справах №822/2663/15 та №0940/1532/18 Верховний Суд дійшов висновку про те, що з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, яка мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
У свою чергу, у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена   статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Приписи частини першої статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Положення частини другої статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Виходячи із такого законодавчого регулювання Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
У підсумку, у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, установленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Положеннями частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Апеляційний суд зазначає, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.
Відтак, у цій категорії спорів колегія суддів повинна брати до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, як таку, що ухвалена пізніше і якою змінені існуючі підходи до застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України. 
На такому підході до досягнення зазначеної мети наголосила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.07.2022 року у справі №420/428/20.
Інші доводи та аргументи апеляційної скарги ГУНП в Одеській області, апеляційний суд уважає такими, які зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про те, що ці порушення призвели до ухвалення незаконного рішення, а лише вказують на незгоду скаржника із правовою оцінкою, наданою судом щодо обставин цієї справи, установлених під час її розгляду.
За таких обставин, на переконання апеляційного суду, у цій справі рішення суду попередньої інстанції в оскаржуваній частині постановлено з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстав для його скасування немає.
У відповідності до ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно установив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.12.2022 року у справі №420/14428/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Крусян А.В.    Танасогло Т.М.