Постанова
Іменем України
30 червня 2023 року 
м. Київ
справа № 161/20084/20
провадження № 61-1619св22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2021 року у складі судді Філюк Т. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення.
Позов обґрунтований тим, що він є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (далі - будинок). 
Крім нього у будинку зареєстровані та проживають: ОСОБА_4 (його син), ОСОБА_3 (його дочка), ОСОБА_2 (його колишній зять) та п`ятеро його онуків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . 
Його дочка - ОСОБА_3 та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, однак цей шлюб розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду від 31 січня 2020 року. 
Відповідач продовжує проживати в будинку, систематично вчиняє сварки, добровільно виселятись відмовляється, користується комунальними послугами, проте не сплачує їх вартості. 
Він та ОСОБА_3 неодноразово звертались до правоохоронних органів щодо вчинення відповідачем домашнього насильства психологічного та фізичного характеру. 
Працівники поліції проводили з відповідачем індивідуально-профілактичні бесіди про недопустимість вчинення домашнього насильства, однак такі заходи не дали бажаного результату. 
04 вересня 2020 року ОСОБА_2 як кривднику встановлений терміновий заборонний припис, після закінчення дії якого ситуація не змінилась, відповідач продовжує вчиняти насильницькі дії щодо нього та членів його родини. 
Відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності згідно з частиною першою статті 173-2 КУпАП. 
ОСОБА_2 вчиняє сімейні чвари, веде аморальний спосіб життя, не сплачує комунальні платежі, створює йому нестерпні умови проживання, зокрема приносить у будинок різне сміття з вулиці та предмети своєї підприємницької діяльності (повітряні кульки, феєрверки та інше).
Просив суд виселити ОСОБА_2 з будинку, без надання іншого житлового приміщення.
Короткий зміст судових рішень суді першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2021 року, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року, позов задоволено. Виселено ОСОБА_2 з будинку, без надання іншого житлового приміщення. Стягнено з ОСОБА_2 в дохід держави 908,00 гривень судового збору.
Суд першої інстанції виходив з того, що у справах про виселення осіб на підставі статті 116 Житлового кодексу України (назва у редакції Закону  від 21 квітня 2022 року № 2215-IX) (далі - ЖК України), які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно враховувати, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. 
Суд апеляційної інстанції, погодившись з висновками суду першої інстанції, зазначив, що позивачу на праві приватної власності належить будинок, він не надає згоди на проживання у ньому відповідача, наполягає на його виселенні; відповідач своїм способом життя, систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим проживання з ним в одному будинку інших користувачів і позивача; ОСОБА_2 систематично вчиняє акти домашнього насильства щодо позивача та ОСОБА_3 ; застосовувані до відповідача заходи запобігання і громадського впливу про недопустимість вчинення домашнього насильства та притягнення його до відповідальність за вчинення домашнього насильства виявилися безрезультатними.
Суди виходили з того, що вік та стан здоров`я позивача впливає на його можливість захистити себе від дій відповідача, який систематично вчиняє домашнє насильство. Виселення кривдника з житла жертви є належним та результативним способом захисту прав осіб, які постраждали від домашнього насилля.
Оцінивши співмірність втручання у право власності позивача та право на житло відповідача, за встановлених обставин справи право кривдника ОСОБА_2 на користування житлом не може переважати над правом ОСОБА_1 на фізичну та психологічну недоторканість.
Суди зазначили, що предметом спору між сторонами у цій справі є виселення особи без надання іншого житлового приміщення, що не впливає на обсяг батьківських прав відповідача та не може стати перешкодою в реалізації ним батьківських прав та виконанні обов`язків щодо неповнолітніх дітей.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року, просив їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 581/489/20, провадження № 61-10846св21, постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15.
ОСОБА_2 проживає у будинку протягом 18 років, там проживають його діти, іншого житла, земельних ділянок, рухомого майна на праві власності чи користування у нього немає.
Акт обстеження умов проживання дітей у будинку не підтверджує, що ОСОБА_2 створює нестерпні умови проживання для позивача та  ОСОБА_3 . Виселення заявника буде надмірним тягарем для нього.
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. 
У червні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що відповідно до договору дарування від 03 липня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т. І, та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 8, 9) ОСОБА_1 є власником будинку. 
Згідно з договором дарування будинку ОСОБА_1 отримав у дар від ОСОБА_3 будинок з надвірними будівлями та спорудами. 
Відповідно до копії будинкової книги А № 27974 для прописки (реєстрації) громадян у будинку зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (а. с. 10-16).
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 травня 2002 року. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 січня 2020 року шлюб між ними розірвано.
Згідно з інформацією підрозділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області з 27 червня 2003 року місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 41).
Луцький відділ поліції Головного  управління Національної поліції у Волинській області розглянув матеріали щодо протиправних дій ОСОБА_2 і кваліфікував їх за частиною першою статті 173-2 КУпАП як вчинення домашнього насильства стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_9 . Щодо ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення, проведено індивідуально-профілактичну роботу про недопустимість вчинення домашнього насильства та роз`яснювальну роботу про відповідальність за вчинення домашнього насильства відповідно до законодавства (а. с. 22).
04 вересня 2020 року відносно кривдника ОСОБА_2 застосовано терміновий заборонний припис, серія АА № 022116, у зв`язку зі скоєнням домашнього насильства фізичного, економічного та психологічного характеру стосовно постараждалої особи ОСОБА_3 (а. с. 31).
Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2020 року, яка залишена без змін постановою Волинського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 гривень. ОСОБА_2 притягнений до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства психологічного характеру щодо колишньої дружини, колишнього тестя, сина (а. с. 63, 64).
Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2020 року провадження у справі про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП щодо ОСОБА_3 закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2021 року 2021 року провадження у справі про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП щодо ОСОБА_3 закрито у зв`язку з відсутністю адміністративного правопорушення. 
Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2021 року в цій справі встановлено, що колишнє подружжя - ОСОБА_3 та  ОСОБА_2 продовжують проживати в одному будинку. Разом з ними проживають їхні неповнолітні діти. На фотознімках, які долучені до матеріалів справи, зображена побутова та санітарна обстановка в житлі, яка, на думку судді, є незадовільною, оскільки ванна кімната заповнена пакетами з невідомим вмістом, спальні місця також зайняті невідомими речами. Діти постійно перебувають в психоемоційному напруженні, адже між ОСОБА_3 та  ОСОБА_2 виникають побутові конфлікти, до яких вони залучають і дітей. Зокрема ОСОБА_2 у цій справі змушував сина Роберта свідчити проти матері. Ухвалено повідомити Службу у справах дітей Луцької міської ради про виявлені судом ознаки порушення прав неповнолітніх дітей.
28 квітня 2021 року щодо кривдника ОСОБА_2 застосовано терміновий заборонний припис, серія АА №101065, строком на 5 діб, а саме: йому заборонено вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи. Такі заходи вжиті до ОСОБА_2 у зв`язку зі скоєнням домашнього насильства психологічного характеру стосовно ОСОБА_1 (а. с. 103).
Згідно з копією акта обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_10 від 05 травня 2020 року сім`я проживає в приватному будинку, де є необхідні меблі та побутова техніка. Однак, санітарно-гігієнічний стан помешкання вимагає покращення, адже давно не було прибирання, скрізь розкидані речі, бруд. Прибудинкова територія також в занедбаному стані. Стосунки між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 напружені, між ними виникають конфлікти (а. с. 108).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини друга, четверта статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (частина перша статті 401 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. 
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 406 ЦК України).
У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, провадження № 61-29520св18, від 09 жовтня 2019 року у справі                                                               № 523/12186/13-ц, провадження № 61-17372св18, зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
У постанові Великої Палати Верховного Суду 13 жовтня 2020 року, справа № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, зазначено, що положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсну сутність відповідних позовних вимог суд повинен оцінювати, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Водночас припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною першою статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.
Суди встановили, що власником квартири є позивач. В обґрунтування своїх вимог він посилався на те, що як власник може вимагати виселення відповідача, оскільки той систематично вчиняє домашнє насильство щодо нього та членів його родини: сина, дочки та онуків. Виселення кривдника з житла жертви є належним та результативним способом захисту прав позивача.
Відповідно до матеріалів справи відповідачу винесено декілька заборонних приписів щодо позивача та ОСОБА_3  за вчинення домашнього насильства, судовими рішеннями встановлено вчинення домашнього насильства щодо ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 . 
Згідно з довідкою до акта медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2019 року, серія 12 ААБ № 185318, позивач є особою похилого віку (84 роки), інвалідом першої групи довічно та потребує постійного стороннього догляду (а. с. 30).
Враховуючи вказане, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що існують підстави для виселення відповідача з огляду на створення неможливих умов для проживання з ним в одному будинку власника та інших користувачів житлового приміщення.
Водночас виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності  у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції (постанови Велика Палата Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження                                  № 61-33530св18, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження           № 14-64цс20).
Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Верховний Суд у своїх рішеннях застосовує Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожній особі гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється не лише на власника квартири, але і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Ларкос проти Кіпру», заява № 29515/95).
У своїх рішеннях ЄСПЛ вказує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50, від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, пункти 40 - 41).
Під час розгляду справи по суті необхідно оцінити баланс між захистом права власності позивача та правом відповідача на користування квартирою, в якій він проживає 18 років.
Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_2 має на праві власності земельну ділянку для індивідуального садівництва, що підтверджено довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 81, 148, 149), є приватним підприємцем (103, 108). Доказів сплати або часткової сплати відповідачем за комунальні послуги у матеріалах справи немає.
Згідно із загальнодоступною інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності: 47.65. Роздрібна торгівля іграми та іграшками в спеціалізованих магазинах. Такі відомості є загальновідомими, тому не потребують доказування (частина третя статті 82 ЦПК України).
У матеріалах справи є фото будинку, відповідно до яких очевидно, що предмети підприємницької діяльності відповідача займають значну частину площі будинку, зокрема і житлової (а. с. 68-73).
Верховний Суд бере до уваги, що житлова площа будинку, де проживають повнолітні особи різної статі, неповнолітні та малолітні діти різної статі, зокрема позивач як особа з інвалідністю першої групи та дитина з інвалідністю (а. с. 108) становить всього 58, 2 кв. м (а. с. 8, 11).
Верховний Суд, оцінивши визнання припиненим права користування будинком на предмет пропорційності, вказує, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає умові пропорційності відповідно до статті 8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору склалися неприязні стосунки, ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, має у власності нерухоме майно, будинок має житлову площу вього 58,2 кв. м, на якій проживають 9 осіб разом із відповідачем, зокрема двоє малолітніх та троє неповнолітніх дітей різної статі (серед яких дитина з інвалідністю), позивач (особа з інвалідністю першої групи, що потребує стороннього догляду), повнолітній син позивача і ОСОБА_3 , відповідач систематично вчиняє домашнє насильство щодо позивача та інших наймачів, використовує будинок для масового зберігання засобів своєї підприємницької діяльності.
У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги, на підставі яких відкрито касаційне провадження.
Для визначення подібності правовідносин, Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження                     № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 581/489/20, провадження № 61-10846св21, сформульовані за інших фактичних обставин, а саме: суди встановили, що іншого житла, земельних ділянок, рухомого майна на праві власності чи праві користування відповідач не має, у будинку, в якому є чотири житлові кімнати, зареєстровані лише позивач та відповідачка, тому не є застосовними у справі, що переглядається.
Висновки, викладені упостанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15 сформульовані за інших фактичних обставин, а саме:відповідач є співвласником будинку разом із позивачем, оскільки прийняв спадщину, проте не зареєстрував право на неї, його сім`я має право на проживання в будинку, тому не є застосовними у справі, що переглядається.
Загальні висновки Верховного Суду, викладені у цій постанові про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, та є необхідним у демократичному суспільстві не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій у справі, що переглядається.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                          А. С. Олійник
 
О. В. Ступак 
 
В. В. Яремко