Постанова                                                
Іменем України
 
17 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 947/39031/20

провадження № 61-13068св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника  
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2021 року у складі судді Бескровного Я. В. 
та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року 
у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І., Громіка Р. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
 
Позов мотивований тим, що 02 вересня 2005 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Київського районного суду 
м. Одеси від 14 березня 2019 року.
 
За час перебування у шлюбі сторони придбали рухоме і нерухоме майно.
 
ОСОБА_1 , посилаючись на те, що оскільки майно набуто у період шлюбу, 
він відповідно до вимог СК України має право на 1/2 частину майна, а тому просив:
 
стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошову компенсацію у розмірі 
50 відсотків суми продажу квартири АДРЕСА_1 у розмірі 59 500,00 дол. США, які було отримано ОСОБА_2 згідно з розпискою;
 
зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди та надати згоду на продаж квартири АДРЕСА_2 (співвласниками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до договору дарування від 
08 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко Л. М., на праві приватної спільної часткової власності, реєстровий номер 5782);
 
розподілити майно, набуте подружжям під час шлюбу, таким чином:
 
залишити у власності та користуванні ОСОБА_2 : 
 
1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 , на праві приватної спільної часткової власності, відповідно до договору дарування від 08 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 
Похиленко Л. М., реєстровий номер 5782;
 
квартиру АДРЕСА_3 , що належить на праві приватної власності матері відповідачки - ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 10 вересня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А. М., зареєстрованого у реєстрі за № 6764;
 
земельну ділянку 4-Б за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,0188 га кадастровий номер 51237820000:02:004:3266, що належить відповідачці на праві приватної власності, та збудований двоповерховий житловий будинок загальною площею 200 кв. м;
 
автомобіль «Chevrolet Aveo», державний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, що зареєстрований на ім`я позивача, але знаходиться у користуванні відповідача.
 
Залишити у власності та користуванні ОСОБА_1 :
 
1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності відповідно до договору дарування від 08 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 
Похиленко Л. М., реєстровий номер 5782;
 
земельну ділянку, кадастровий номер 5123784200:01:001:0043, що розташована на території 
АДРЕСА_5 , що належить позивачу, на праві приватної власності, відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко Л. М. 23 березня 2009 року за реєстровим номером 1387;
 
автомобіль «Honda Accord 2.Oi Comfort 6 MT (CU)», державний номер 
НОМЕР_2 , 2008 року випуску, що зареєстрований на ім`я відповідачки, але знаходиться у користуванні позивача.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 
15 листопада 2022 року, позовні вимоги задоволено частково.
 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію від суми продажу квартири АДРЕСА_1 
в розмірі 59 500,00 дол. США.
 
Поділено майно, набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час шлюбу, 
а саме:
 
визнано за ними право власності по 1/2 частині земельної ділянки, кадастровий номер 5123784200:01:001:0043, за адресою: 
АДРЕСА_5 ;
 
визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «Honda Accord 2.0i Comfort 6 (MT)», державний номер НОМЕР_2 ;
 
залишено у користуванні та власності ОСОБА_2 автомобіль «Chevrolet Aveo», державний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску.
 
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині поділу земельної ділянки кадастровий номер 5123784200:01:001:0043 за адресою: 
АДРЕСА_5 , суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спірна земельні ділянка придбана за час перебування сторін у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, де частки кожного є рівними.
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині поділу транспортних засобів, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що автомобіль «Honda Accord 2.0i Comfort 6 (MT)», державний номер 
НОМЕР_2 , знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 , 
а автомобіль «Chevrolet Aveo», державний номер знак НОМЕР_1 , 
у фактичному користуванні ОСОБА_2 , а також з того, що сторонами не надано доказів ринкової вартості автомобіля «Chevrolet Aveo», державний номер НОМЕР_1 , крім того, автомобіль «Chevrolet Aveo», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 не оцінено, як і автомобіль «Honda Accord 2.0i Comfort 6 (MT)», державний номер НОМЕР_2 , яким користується 
ОСОБА_1 , клопотань про призначення відповідної оціночної експертизи сторони не заявляли.
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації від суми продажу квартири
в розмірі 59 500,00 дол. США, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що кошти в розмірі 119 000,00 дол. США від продажу квартири за адресою: 
АДРЕСА_6 , які згідно з розпискою від 15 червня 2018 року відповідачка отримала від позивача, є предметом спільної сумісної власності подружжя, і ОСОБА_2 не довела, що кошти були витрачені в інтересах сім`ї.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
20 грудня 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Данилюк А. Б. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року в частині стягнення 
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації від суми продажу квартири у розмірі 59 500,00 дол. США і прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в цій частині.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витратили за час спільного проживання, ведення спільного господарства та в інтересах 
сім?ї - придбавши квартиру АДРЕСА_3 . Матеріали справи не містять доказів використання спільних коштів не в інтересах сім?ї, а позивач у заявах по суті стверджував, що на той час сторони проживали разом, вели спільне господарство та мали намір придбати житло та придбали його. Суд не врахував також те, що у квартирі АДРЕСА_3 , яка придбана за спільні кошти, проживає відповідач разом із дітьми, що також не заперечувалось позивачем.
 
Аргументи інших часників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Одеси.
 
15 березня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволеннюз таких підстав.
 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2021 року та постанова Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року оскаржуються в частині позовних вимог ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки спільного сумісного майна.
 
В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2021 року та постанова Одеського апеляційного суду від 15 листопада 
2022 року не оскаржуються, а тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.
 
Фактичні обставини справи
 
02 вересня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 
14 березня 2019 року.
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 15 червня 2018 року ОСОБА_1 передав у власність (продав) а ОСОБА_5 прийняв у власність (купив) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 113 кв. м, житловою площею 64,8 кв. м. 
За домовленістю сторін продаж квартири вчинено за 449 396,84 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Різой Н. В. та зареєстрований в реєстрі за № 368 (а. с. 32-34).
 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 червня 2018 року вказана квартира належала ОСОБА_1 на праві приватної власності.
 
Згідно з копією розписки від 15 червня 2018 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 суму в розмірі 119 000,00 дол. США від продажу квартири АДРЕСА_1 (а. с. 36).
 
У позовній заяві ОСОБА_1 вказував, і це не заперечувала 
ОСОБА_2 , що за кошти в розмірі 119 000,00 дол. США, від продажу вищезазначеної квартири було придбано квартиру 
АДРЕСА_3 відповідно до договору купівлі-продажу від 
10 вересня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А. М., зареєстрованого в реєстрі 
за № 6764. При цьому квартира була оформлена на матір відповідачки - 
ОСОБА_4 та належить їй на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 19-20).
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення, в частині, яка переглядається, зазначеним вимогам закону не відповідають.
 
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. 
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
 
Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того 
з подружжя, хто її спростовує.
 
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду 
з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
 
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
 
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
 
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 
30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).
 
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
 
Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: 
від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження 
№ 61-15462св18; від 26 березня 2021 року у справі № 414/277/17, провадження № 61-2934св19.
 
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки спільного сумісного майна (квартири), ОСОБА_2 вказувала, що отримані кошти від продажу квартири 
АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя та були витрачені в інтересах сім?ї.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними 
є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України).
 
Згідно із нормами частини першої статті 81, частини першої статті 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Всупереч вказаним нормам процесуального права позивач не надав, 
а матеріали справи не містять, доказів того, що кошти, які отримані від продажу квартири  АДРЕСА_1 , були використані не в інтересах сім?ї.
 
За таких обставин колегія суддів вважає недоведеним позивачем факт використання відповідачем коштів від продажу квартири  
АДРЕСА_1 не в інтересах сім?ї, а тому 
в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вказаного не врахував, зробивши висновок про те, що кошти були витрачені не в інтересах сім`ї, не звернув уваги на те, що передання позивачем на підставі розписки коштів відповідачці, не доводить того факту, що ці кошти були витрачені відповідачкою особисто та не в інтересах сім?ї.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково 
і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення 
є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права(частина перша статті 412 ЦПК України).
 
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини друга та третя статті 412 ЦПК України).
 
З огляду на надану оцінку аргументам учасників справи й оскарженим судовим рішенням Верховний Суд вважає, що у цій справі суди неправильно застосували норми матеріального права. Тому касаційну скаргу слід задовольнити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 
2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 
2022 року в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки спільного сумісного майнаскасувати й ухвалити у справі в цій частині нове рішення - про відмову 
в задоволенні цих позовних вимог.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки спільного сумісного майна та ухвалення у справі в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні цих вимог, судові витрати, понесені ОСОБА_2 в розмірі 20 494,50 грн (7 882,50 грн - судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги + 12 612,00 грн - судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги) слід стягнути 
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Керуючись статтями 141, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.
 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки спільного сумісного майна скасувати та ухвалити у справі в цій частині нове судове рішення.
 
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки спільного сумісного майна відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) 20 494,50 грн судових витрат, понесених у зв?язку з переглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2021 року та постанова Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року у скасованій частині втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська      	
Судді: 	А. Ю. Зайцев      	
 	Є. В. Коротенко      	
 	В. М. Коротун      	
 	М. Ю. Тітов