П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
26 квітня 2023 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 752/23317/21
Провадження: № 22-ц/824/6788/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Поліщук Н. В.
секретарі Івасенко І.А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Мазура Ю. С.,
за позовом ОСОБА_1 до Кілійського міжрайонного управління водного господарства, Державного агентства водних ресурсів України про визнання звільнення таким, що відбулося без законної підстави, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди, зобов`язання здійснити певні дії,
 
у с т а н о в и в:
 
У вересні 2021 року ОСОБА_1 , звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він працював у Кілійському міжрайонному управлінні водного господарства на посадах: виконуючого обов`язки заступника начальника управління, заступника начальника, виконуючого обов`язки начальника управління, начальника управління. Наказом Державного агентства водних ресурсів України № 195-ос від 02.07.2021 року його, позивача, звільнено з посади начальника Кілійського міжрайонного управління водного господарства 14.07.2021 у зв`язку із закінченням дії контракту. Однак, після 14.07.2021 трудові відносини продовжували тривати. Фактично його, ОСОБА_1 , було звільнено з посади начальника Кілійського міжрайонного управління водного господарства 30.07.2021 на підставі наказу Держагентства № 195-ос від 02.07.2021. Трудову книжку роботодавець надіслав позивачу поштою 07.09.2021, яка отримана ним 14.09.2021. Вважав, що звільнення його з посади начальника Кілійського міжрайонного управління водного господарства здійснено без законної підстави і з численними порушеннями його трудових прав і інтересів. За викладених обставин, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив суд визнати його звільнення таким, що відбулось без законної підстави; поновити його на роботі - начальником (керівником) Кілійського міжрайонного управління водного господарства; внести до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідні відомості про прізвище, ім`я, по батькові керівника Кілійського міжрайонного управління водного господарства; у разі реорганізації Кілійського міжрайонного управління водного господарства, якщо таке відбудеться до фактичного поновлення його на роботі і внесення до Єдиного державного реєстру відомостей про прізвище, ім`я, по батькові керівника Кілійського міжрайонного управління водного господарства, внести до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості про прізвище, ім`я, по батькові керівника юридичної особи правонаступником Кілійського міжрайонного управління водного господарства; стягнути солідарно з відповідачів на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.07.2021 по день прийняття рішення по справі; стягнути солідарно моральну шкоду у розмірі 90 000 грн.
 Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання звільнення таким, що відбулося без законної підстави, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди, зобов`язання здійснити певні дії відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1   подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом порушено норми процесуального права при прийнятті до розгляду справи,  не дотримано встановленого законом строку для відкриття провадження у справі,  а також судом не було надіслано на його адресу копії відзивів на позовну заяву.  Також вказав, що призначення та звільнення керівника водогосподарської організації здійснюється виключно  Головою Держводагентсва, а не особою, яка його заміщує,  або його заступником. Паперовий наказ від 02.07.2021 року № 195-ос, якщо він існує, є незаконним, оскільки не відповідає Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», створений не в електронній формі, без застосування кваліфікованого електронного підпису, без кваліфікованої електронної печатки  та позначки часу.  Після закінчення строку контракту (14 липня 2021 року) трудові відносини між ним, позивачем, тривали, а укладення контракту з керівником бюджетної неприбуткової організації не передбачено законом, а тому з 15 липня 2021 року він, позивач, перебував з відповідачами не у строкових,  а у безстрокових трудових відносинах  і обіймав посаду начальника Кілійського МУВГ на постійній основі. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу Кузьменков О.О.   в інтересах Державного агентства водних ресурсів  України заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що призначення ОСОБА_1 на посаду начальника Кілійського МУВГ відбулося з дотриманням норм чинного законодавства, а саме: за поданням начальника Управління БУВР річок Причорномор`я та нижнього Дунаю до Голови Держводагентства про його призначення на посаду за його згодою та укладанням контракту (лист від 03.06.2019 № 817/17/04), та, відповідно за погодженням про його призначення з Кілійською районною державною адміністрацією (лист погодження від 16.05.2019 № 391734). 18.05.2020 позивач звернувся  до Держводагентства із заявою про продовження дії контракту строком на один рік. Наказом Держводагентства від 19.05.2020 № 127-ос «Про продовження контракту» було продовжено строк дії контракту від 11.07.2019 № 193 з ОСОБА_1 , як з начальником Кілійського МУВГ, строком на один рік, а саме з 15.07.2020 по 14.07.2021 включно, та укладено додаткову угоду № 1 від 19.05.2020. Умовами контракту від 11.07.2019 № 193, укладеного між Держводагентством та позивачем, визначено, що контракт припиняється після закінчення терміну його дії. ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника Кілійського міжрайонного управління водного господарства 14.07.2021 у зв`язку із закінченням дії контракту, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, пп. 1 п. 21 контракту, тобто, волевиявлення обох сторін щодо його продовження не відбулось, що є особливістю правової природи строкових трудових договорів (контрактів). При цьому, позивач був обізнаний з тим, що на електронну адресу Кілійського МУВГ з електронної адреси БУВР річок Причорномор`я та нижнього Дунаю надійшов наказ Держводагентства від 02.07.2021 № 195-ос про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади для ознайомлення, але не вжив відповідних заходів щодо його реєстрації в управлінні та відмовився ознайомлюватися з ним. 14.07.2021 ОСОБА_1 відмовився підписувати наказ Кілійського МУВГ від 14.07.2021 № 110-ос про його звільнення та нарахування компенсації за невикористану відпустку, що в подальшому привело до порушення вимог КЗпП України, а також відмовився забирати трудову книжку та передавати справи. Не зважаючи на закінчення строку укладеного між ним та відповідачем контракту, ОСОБА_1 після 14.07.2021 самовільно продовжував працювати на посаді до кінця липня місяця 2021 року та відмовлявся знайомитися із наказом про його звільнення. Також вказав, що звільнення позивача відбулось з підстав закінчення строку дії контракту, а тому необхідність подання заяви працівника про припинення контракту у зв`язку із закінченням його терміну дії не вимагається, відповідно, і отримання погодження органу державної влади у разі звільнення з підстав закінчення строку дії контракту з відповідною місцевою державною адміністрацією не передбачено чинним законодавством. Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту, по суті, не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.
В судовому засіданні ОСОБА_4 в інтересах Державного агентства водних ресурсів України та адвокат Гавриленко Р.М.  в інтересах Кілійського міжрайонного управління водного господарства заперечували проти апеляційної скарги,  просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
18 квітня 2023 року ОСОБА_1   направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що розгляд справи апеляційним судом припадає на поминальні дні. Він, ОСОБА_1 , сповідує православ`я, сам родом з Черкаської області, де похована його матір, а тому не зможе прибути в судове засідання, призначене на 26.04.2023 року.  
Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності позивачки та її адвоката, колегія суддів ураховує наступне.
 Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Верховний Суд щодо застосування судом апеляційної інстанції частини першої статті 372 ЦПК України неодноразово зазначав, що відкладення розгляду справи можливе лише за обґрунтованим клопотанням сторони та поважності причин неможливості з`явитися до суду апеляційної інстанції.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 про розгляд справи був повідомлений належним чином та завчасно, а саме, 03 квітня 2023 року (т. 3 а.с. 198). Причиною своєї неявки до суду апеляційної інстанції  зазначив  проведення поминальних днів в Україні, зокрема, в Черкаській області, що не свідчить про поважність причин його неявки. Будь-яких інших поважних причин неможливості з`явитись в судове засідання ОСОБА_1   у клопотанні про відкладення розгляду справи не наведено. 
Слід відмітити й те, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (частина перша статті 58 ЦПК України).
Також право на участь у судовому засіданні може бути забезпечено через відеоконференцію.
Однак,  ОСОБА_1   такими правами не скористався. 
Оскільки поважність причин неявки позивача судом апеляційної інстанції не встановлена, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності позивача. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вислухавши думку представників відповідачів,  дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом,  ОСОБА_1 з 15.07.2019 року призначений на посаду начальника Кілійського МУВГ з укладанням контракту строком на один рік на підставі наказу Держводагенства від 11.07.2019 № 178-ос.
11.07.2019 року між Державним агентством водних ресурсів України та ОСОБА_1 було укладено контракт № 193 терміном дії з 15.07.2019 до 14.07.2020 року.
Призначення ОСОБА_1 на посаду начальника Кілійського МУВГ відбулося за поданням начальника Управління БУВР річок Причорномор`я та нижнього Дунаю до Голови Держводагентства про його призначення на посаду за його згодою та укладанням контракту (лист від 03.06.2019 № 817/17/04), та, відповідно за погодженням про його призначення з Кілійською районною державною адміністрацією (лист погодження від 16.05.2019 № 391734).
18.05.2020 року ОСОБА_1   звернувся до Держводагентства із заявою про продовження дії контракту строком на один рік.
Наказом Держводагентства від 19.05.2020 № 127-ос було продовжено строк дії контракту від 11.07.2019 № 193, укладеного з ОСОБА_1 як з начальником Кілійського МУВГ, строком на один рік, а саме, з 15.07.2020 по 14.07.2021 включно, та укладено додаткову угоду № 1 від 19.05.2020.
Згідно пп. 1 п. 21 контракту від 11.07.2019 № 193, укладеного між Держводагентством та позивачем, контракт припиняється після закінчення терміну його дії.
Згідно  п. 23 контракту від 11.07.2019 № 193, контракт може бути продовжений за згодою сторін відповідно до законодавства.
Наказом Державного агентства водних ресурсів України № 195-ос від 02.07.2021 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Кілійського міжрайонного управління водного господарства 1 4.07.2021 у зв`язку із закінченням дії контракту, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, пп. 1 п. 21 контракту.
Наказом Держводагентства від 26.07.2021 № 210-ос «Про покладання виконання обов`язків на ОСОБА_5 », з 26.07.2021 виконання обов`язків начальника Кілійського МУВГ покладено на ОСОБА_5 до призначення у встановленому порядку начальника Кілійського МУВГ, у зв`язку з чим втратив чинність п. 2 наказу Держводагентства від 02.07.2021 № 195-ос, згідно якого з 15.07.2021 виконання обов`язків начальника Кілійського МУВГ покладено на ОСОБА_7 
14.07.2021 року на електронну адресу Кілійського МУВГ надійшов електронний лист з наказу Державного агентства водних ресурсів України № 195-ос від 02.07.2021. 
29.07.2021 року до Держводагентства було надано доповідну записку в.о. начальника Кілійського МУВГ ОСОБА_5 про те, що станом на 29.07.2021 ОСОБА_1 не звільнений, діловод управління ОСОБА_9 проігнорувала наказ Держводагентства від 26.07.2021 № 210-ос, не зареєструвала та не довела його до служби з управління персоналом. Також у доповідній записці вказано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 застосовується моральний пресинг, залякування колективу та погрози про звільнення за статтями різного типу.
30.07.2021 року ОСОБА_1 відмовився  отримати трудову книжку та завірену копію наказу Держводагентства про його звільнення, про що був складений акт про відмову від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки.
30.07.2021 року на підставі наказу Кілійського МУВГ від № 128-ос ОСОБА_1 звільнено із посади начальника Кілійського МУВГ та здійснено з ним повний розрахунок.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося у зв`язку із закінченням дії контракту, а продовжувати трудові відносини із ОСОБА_1 . Держводагентство не виявило бажання. Чинне законодавство України не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії контракту в судовому порядку.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3  статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.
Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.
Відповідно до п. 5 Положення про Кілійське МУВГ, Держводагентство через Басейнове управління водних ресурсів річок Причорномор?я та нижнього Дунаю здійснює управління, координацію та контроль за фінансово-господарської діяльності Управління з питань реалізації державної політики у сфері розвитку водного господарства і гідротехнічної меліорації земель, управління, використання та відтворення повеневих водних ресурсів, експлуатації водогосподарських систем, гідротехнічних споруд.
Згідно п. 5.2. Положення про Кілійське МУВГ за поданням БУВР річок Причорномор`я та нижнього Дунаю призначає на посаду та звільняє з посади начальника Управління шляхом укладення та розірвання з ним контракту, за погодженням із відповідною державною адміністрацією.
Підпунктом 6 пункту 11 Положення про БУВР річок Причорномор`я та нижнього Дунаю, керівник Управління вносить пропозиції Голові Держводагентства щодо призначення на посади та звільнення з посад начальників підпорядкованих організацій шляхом укладення та розірвання з ними контрактів за погодженням з місцевою державною адміністрацією.
Згідно із приписами частини першої статті 81, частини першої статті 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до частини першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України).
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що позивач за власним волевиявленням уклав з відповідачем трудовий договір з визначенням строку його дії.
Додатковою угоду № 1 від 19.05.2020 року за заявою ОСОБА_1 було продовжено строк дії контракту від 11.07.2019 № 193 з ОСОБА_1 , як з начальником Кілійського МУВГ, строком на один рік, а саме з 15.07.2020 по 14.07.2021 включно.
Тобто, строк дії трудового договору обмежувався чітко визначеною датою   14 липня 2021 року, така дія договору була тимчасовою, а трудові правовідносини між сторонами тривали до певної дати.
При цьому, позивач був обізнаний із датою закінчення дії  контракту 14 липня 2021 року,  про що свідчить його заява від 13.07.2021 року № 435, направлена в.о. голови Державного агентства водних ресурсів України, про продовження  дії контракту.
В контексті наведеного неприйнятними колегія суддів вважає й посилання скаржника на те, щопризначення та звільнення керівника водогосподарської організації  здійснюється виключно  Головою Держводагентсва, а не особою, яка його заміщує,  або його заступником.
Слід відмітити й те, що пунктом 18 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при прийманні на роботу, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній формі власності», визначено, що за 2 місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший строк.
Отже, ОСОБА_1   при  поданні заяви про продовження строку дії контракту було пропущено строк, встановлений   Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при прийманні на роботу. Більш того,  від керівника БУВР річок Причорномор`я та нижнього Дунаюдо Держводагентства не вносилась пропозиція на пролонгацію дії контракту з позивачем, що свідчить про порушення процедури подання ОСОБА_1 заяви від 13.07.2021 до Держводагентства на продовження з ним дії контракту.
Окрім наведеного, слід зазначити про те, що протягом дії трудового договору та додаткової угоди № 1 ОСОБА_1  не оскаржував його умови з підстав порушення його трудових прав, не просив визнати недійсним трудовий договір або окремі його пункти, та не ініціював внесення змін та доповнень до положень трудового договору, що свідчить про погодження позивача з умовами цього договору, зокрема, й щодо його строковості.
За таких обставин, суд першої інстанції, установивши, що укладений між сторонами трудовий договір носить строковий характер, дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінчення строку дії строкового трудового договору є таким, що відповідає вимогам закону.
Колегія відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що після закінчення строку контракту (14 липня 2021 року) трудові відносини між ним, позивачем, тривали, а укладення контракту з керівником бюджетної неприбуткової організації не передбачено законом, то з 15 липня 2021 року він, позивач, перебував з відповідачами не у строкових,  а у безстрокових трудових відносинах  і обіймав посаду начальника Кілійського МУВГ на постійній основі. 
Відповідно до статті 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.
Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
Однак, такі наслідки не настають, якщо хоча б одна із сторін вимагає припинення трудових правовідносин.
Вимога власника оформлюється наказом про звільнення, записом у трудовій книжці і пропозицією отримати трудову книжку та розрахунок по заробітній платі.
Окрім того, переукладення строкового трудового договору у випадках, що підпадають під частину другу статті 23 КЗпП України, не тягне набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 761/34471/16-ц.
Більш того, як зазначає сам позивач, він був обізнаний із тим, що на електронну адресу Кілійського МУВГ з електронної адреси БУВР річок Причорномор`я та нижнього Дунаю був надісланий наказ Держводагентства від 02.07.2021 № 195-ос про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади для ознайомлення.
Незаконність паперового наказу від 02.07.2021 року № 195-ос про звільнення або його не видання позивачем не доведена,  як і не доведено  того факту, що його направлення БУВР річок Причорномор`я та нижнього Дунаю на електронну адресу Кілійського МУВГ було здійснено з порушеням вимог Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»,  а саме, без застосування кваліфікованого електронного підпису. 
ОСОБА_1 , знаючи про надходження наказу про його звільнення, не вжив відповідних заходів щодо його реєстрації в управлінні та відмовився ознайомлюватися з ним.
Згідно доповідної записки провідного інженера з підготовки кадрів служби управління персоналом ОСОБА_10 від 14.07.2021, станом на 17 год. 00 хв. 14.07.2021 ОСОБА_1 відмовився підписувати наказ Кілійського МУВГ від 14.07.2021 № 110-ос про його звільнення та нарахування компенсації за невикористану відпустку.
В подальшому, позивач, знаючи про його звільнення з посади у зв`язку із закінченням строку дії контракту, без правових на те підстав продовжував ходити на роботу та виконувати свої посадові обов`язки, ігноруючи як працівників Кілійського МУВГ так і керівництво Держводагентства.
Однак здійснення позивачем вказаних дій не свідчить про те, що з 15 липня 2021 року він, ОСОБА_1 , перебував з відповідачами у безстрокових трудових відносинах  і обіймав посаду начальника Кілійського МУВГ на постійній основі. 
Колегія суддів відмічає, що звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту, по суті, не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії.
Отже, термін строкового трудового договору встановлюється
за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 № 818 затверджено Порядок погодження з Головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління, інших центральних органів виконавчої влади.
Порядок визначає процедуру погодження з Головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад (крім звільнення за власним бажанням) керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління, інших центральних органів виконавчої влади, крім керівників підприємств, установ, організацій Збройних Сил та інших військових формувань, МВС, а також керівників навчальних закладів, що призначаються на посаду за умовами конкурсу.
Абзацом 2 пункту 3 Порядку визначено, що у пропозиції щодо погодження звільнення керівника підприємства зазначаються прізвище, ім`я та по батькові, дата народження, громадянство, найменування займаної посади на час подання документів, підстава для звільнення. До зазначеної пропозиції додаються копія заяви про звільнення, біографічна довідка кандидата на посаду (з фотокарткою розміром 4х6 сантиметрів), засвідчена підписом керівника кадрової служби, який скріплений печаткою.
Тобто, при погодженні звільнення з посади керівника підприємства орган державної влади, який погоджує звільнення, розглядає, зокрема, копію заяви про звільнення.
Нормами чинного законодавства передбачені випадку звільнення, у яких передбачена заява керівника про звільнення, зокрема, це ч. 1 ст. 36, ст. 38 та ст. 39 КЗпП України, тобто, необхідною умовою є волевиявлення керівника щодо припинення трудових відносин.
Вищенаведеним Порядком виключено необхідність погодження звільнення керівника у разі подання ним заяви на звільнення за власним бажанням.
Звільнення позивача відбулось з підстав закінчення строку дії контракту, а тому необхідність подання заяви працівника про припинення контракту у зв`язку із закінченням його терміну дії не вимагається, відповідно, й отримання погодження органу державної влади у разі звільнення з підстав закінчення строку дії контракту з відповідною місцевою державною адміністрацією не передбачено чинним законодавством.
При цьому, закінчення строку дії контракту і видання Держводагенством у зв`язку із цим наказу про звільнення ОСОБА_1 не є ініціативою роботодавця про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність його згоди на продовження дії трудового контракту.
Безпідставними є й посилання позивача на те, фактичне звільнення його з посади відбулося 30.07.2021 року, оскільки  звільнення ОСОБА_1   відбулось саме 14.07.2021 року на підставі наказуДержводагентства від№ 195-ос від 02.07.2021 року у зв`язку із закінченням терміну дії контракту.
Не можуть бути й підставою для  задоволення апеляційної скарги посилання скаржника на порушення норм процесуального права при відкритті провадження у справі, оскільки допущення таких порушень судом першої інстанції не призвело до неправильного вирішення справи. 
Також,  колегія суддів звертає увагу на те, що пунктом 8 ч. 2 ст. 187 ЦПК України визначено, що про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій, зокрема, зазначається строк для подання відповідачем відзиву на позов.
Статтею 178 ЦПК України встановлено вимоги до відзиву.
Відповідно до ч. 4 ст. 178 ЦПК України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.
Пунктом 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України визначено, що до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.
Отже,  обов`язок з надіслання відзиву іншим учасникам справи, в тому числі позивачу, процесуальний закон  покладає на відповідача. Матеріали справи свідчать, що відповідачами до поданих відзивів були долучені документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є без підставними (т. 1 а.с. 68-70, 151-206, т. 3 а.с. 1-74). 
Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.
Ураховуючи вищевикладене,  колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 28 квітня 2023 року.
 
Головуючий                                                                                              Т. О. Невідома

Судді                                                                                                         В. А. Нежура 

                                                                                                                   Н. В. Поліщук