ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2430/23 Справа № 201/1669/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2023 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Лопакової А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2022 року,-

В С Т А Н О В И В:

16 лютого 2021 року  ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння в якому просив: визнати за ОСОБА_4 право власності на кв. АДРЕСА_1 та витребувати від ОСОБА_2 на корись ОСОБА_4 кв. АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 07 лютого 2007 року між ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №7/в, кредитні кошти надані на придбання автомобіля та ремонту квартири. 09 лютого 2007 року у забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір №1 , предметом якого є кв. АДРЕСА_1 , право власності на яку було набуто відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Башкіною І.Ю. за реєстровим № 6532 , зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 18 січня 2007 року, в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстровим номером 719423. 07 лютого 2018 року до квартири позивача прийшли представники ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» та повідомили, що вони є власниками його квартири та у примусовому порядку виселили його з квартири. 09 лютого 2018 року позивачем було отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно, щодо об`єкту нерухомого майна з якої стало відомо, що 29 січня 2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» зареєструвало право власності на кв. АДРЕСА_1 . В лютому 2018 року позивач звернувся з позовною заявою до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», державного реєстратора Анненкова М.І. Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Дніпропетровської області і приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Заверуха Наталії Іванівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про проведену державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2020 року у справі № 201/1632/18 позовну заяву ОСОБА_4 задоволено. Визнано протиправним та скасувано рішення індексний номер: 44435464 від 05 грудня 2018 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень права власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , зареєстрованого приватним нотаріусом Заверуха Н.І.. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію права власності - номер запису про право власності: 29281963 про державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», код ЄДРПОУ 40696815 на нерухоме майно за адресою: кв. АДРЕСА_1 та стягнуто судові витрати по справі. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2020 року змінено виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В решті рішення суду - залишити без змін. Отже фактично було поновлено право власності позивача. 13 березня 2020 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкту нерухомого майна йому стало відомо, що 15 серпня 2019 року на підставі договору купівлі - продажу власником спірної квартири став ОСОБА_2 . Тому позивач пославшись на порушення його права власності просив позовні вимоги задовольнити, окрім того просив суд стягнути з відповідача на його користь понесені ним витрати на правову допомогу та оплату судового збору (а.с.2-6).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння- відмовлено (а.с. 177-184).

Не погодившись із рішенням суду,  ОСОБА_4  звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив, рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.195-202).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що 07 лютого 2007 року між ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк та позивачем ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №7/в. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору кредитні кошти надані на придбання автотранспорту та ремонт квартири. 09 лютого 2007 року у забезпечення виконання між сторонами кредитного договору було укладено Іпотечний договір №1, предметом якого є квартира загальною площею 64.9 кв. м., житлова площа 37.9 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 7-11).
Позивач зазначає, що 07 лютого 2018 року до його квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 прийшли представники ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» і повідомили, що є власниками квартири та у примусовому порядку виселили позивача та інших мешканців квартири.
09 лютого 2018 року позивач отримав Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з якої вбачається, що 29 січня 2018 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав їх обтяжень, індексний номер 39401054, державним реєстратором Анненковим М.І. Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Дніпропетровської області було внесено запис про право власності 24572577, у зв`язку з чим власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 стало ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» (а.с 12-13).
Відповідно до отриманої Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 грудня 2018 року. Позивач дізнався, що 05 грудня 2018 року на підставі Рішення про державну реєстрацію прав їх обтяжень, індексний номер 44435464 від 05 грудня 2018 року, приватним нотаріусом Заверуха Н.І. було внесено запис про право власності № 29281963, у зв`язку з чим власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , стало ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», підставою виникнення права власності зазначено: Іпотечний договір, серія та номер 1-3-53 від 09 лютого 2007 року, Договір про відступлення прав вимоги за Іпотечним договором №1 від 13 грудня 2017 року, повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором №7/в від 15 грудня 2017 року, вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості від 15 грудня 2017 року (а.с. 14-15).
В лютому 2018 року позивач звернувся з позовною заявою до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», державного реєстратора Анненкова М.І. Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Дніпропетровської області і приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Заверуха Наталії Іванівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про проведену державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2020 року у справі № 201/1632/18 позовну заяву ОСОБА_4 задоволено. Визнано протиправним та скасувано рішення індексний номер: 44435464 від 05 грудня 2018 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень права власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , зареєстрованого приватним нотаріусом Заверуха Н.І.. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію права власності - номер запису про право власності: 29281963 про державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», код ЄДРПОУ 40696815 на нерухоме майно за адресою: кв. АДРЕСА_1 та стягнуто судові витрати по справі(а.с. 16-23).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2020 року змінено виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В решті рішення суду - залишити без змін (а.с. 24-28).
13 березня 2020 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкту нерухомого майна позивачу стало відомо, що 15 серпня 2019 року на підставі договору купівлі - продажу власником спірної квартири став ОСОБА_2 (а.с. 29-30).
Відповідно до договору купівлі – продажу квартири від 15 серпня 2020 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 придбав нерухоме майно за адресою: кв. АДРЕСА_1 (а.с. 74-75). Згідно п. 4 продаж квартир вчинено за 1 005 711 грн., покупець в повному обсязі розрахувався за придбану квартиру, на що вказує п. 5 договору купівлі – продажу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира вибула з володіння позивача за його волею, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Так, статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із частиною першою статті 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідно правової підстави заволоділа ним.
Згідно із положенням частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати ( добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, якщо, зокрема, майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.
До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).
Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.
Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, справа № 183/1617/16.

Як вбачається із матеріалів справи, Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 201/1632/18 за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», державного реєстратора Анненкова Максима Ігоровича Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Дніпропетровської області і приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Заверуха Наталії Іванівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про проведену державну реєстрацію права власності на нерухоме майно встановлено, що звернення стягнення на спірну квартиру як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки ОСОБА_4  надав іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя у позасудовому порядку, яка висловлена в пункті 7.4 іпотечного договору. 

Відповідно ч. 4 ст 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 надав свою згоду (п. 7.4 іпотечного договору) на відчуження спірної квартири у формі – звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем. 
З вказаного випливає, що судовим рішенням встановлена та обставина, що спірна квартира не вибула з володіння ОСОБА_4 поза його волею, воля на відчуження квартири була виражена позивачем у відповідному застереженні, яке викладене у п. 7.4. іпотечного договору.

Таким чином, та обставина що ОСОБА_4 надав свою згоду на відчуження спірної квартири встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили, по справі № 201/1632/18, а тому і не повинна доказуватися в інших справах. 

З наведеного вбачається, що спірна квартира вибула з володіння позивача з його волі, на час укладення договору купівлі – продажу 15 серпня 2019 року спірна квартира не перебувала ні під арештом ні під забороною на відчуження, тому ОСОБА_2 є добросовісним покупцем спірної квартири. 

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

Доводи, вказані в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з`ясував обставини по справі, необґрунтовані та зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира вибула з володіння позивача за його волею, а тому підстави для витребування її у добросовісного набувача відсутні.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  - залишити без задоволення. 

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: