Справа № 161/14091/22 	Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/305/23  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
21 квітня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Бовчалюк З. А., Матвійчук Л. В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення грошових коштів у порядку захисту прав споживачів, за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2022 року,

                                            В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом.
Покликався на те, що 14 грудня 2011 року між ним та АТ КБ «Приватбанк», шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, було укладено кредитний договір. У зв`язку з неналежним виконанням ним умов цього договору, за позовом банку рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 листопада 2020 року з нього на користь АТ КБ «Приватбанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 69 946 грн. 33 коп. та судовий збір в розмірі 1 486 грн. 21 коп.
Також вказував, що 24 листопада 2021 року він сплатив всю суму заборгованості, про що свідчить постанова державного виконавця Другого відділу ДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 29 листопада 2021 року про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду в повному обсязі.
Крім того позивач зазначав, що 02 грудня 2021 року ним у відділенні АТ КБ «Приватбанк» для отримання заробітної плати за місцем військової служби було відкрито новий картковий рахунок без кредитного ліміту. Після чого з даного карткового рахунку АТ КБ «Приватбанк» у період з 07 грудня 2021 року по 10 березня 2022 року періодично здійснювало безпідставне списання грошових коштів різних сум на погашення неіснуючої, простроченої заборгованості по неіснуючій картці 55**87.
Вважаючи свої права як споживача фінансових послуг порушеними та посилаючись на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», позивач ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача АТ КБ «Приватбанк» на свою користь: безпідставно списані кошти з карткового рахунку НОМЕР_1 в сумі 15 417 грн.; пеню за їх неповернення за період з 12 грудня 2021 року по 31 жовтня 2022 року в розмірі 49 499 грн.; інфляційні втрати в розмірі 1 442 грн. та 20 000 грн. за заподіяну йому моральну шкоду.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 15 417 грн. безпідставно списаних з карткового рахунку НОМЕР_1 та 1 000 грн. за завдану моральну шкоду. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Вважаючи рішення суду першої інстанції, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, у якій просив оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, дав неправильну правову оцінку встановленим обставинам справи, і як наслідок зробив передчасний висновок щодо наявності підстав для задоволення позову в оскаржуваній частині рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , вважаючи висновки суду правильними, а вимоги апеляційної скарги поданої відповідачем безпідставними, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням вимог статті 369 цього Кодексу.
Рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним судом лише в частині задоволених позовних вимог, так як в частині відмовлених позовних вимог ніким не оскаржується.
Дослідивши обставини справи та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення частково з таких підстав.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з банку 15 417 грн. суд першої інстанції виходив з того, що відповідач списав з карткового рахунку позивача грошові кошти без його згоди або розпорядження, і за відсутності для цього будь-яких інших законних підстав.  
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що 14 грудня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У зв`язку з неналежним виконанням позивачем умов цього договору, АТ КБ «Приватбанк» зверталось до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 листопада 2020 року у даній справі позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 69 946 грн. 33 коп. та судовий збір в розмірі 1 486 грн. 21 коп.
За виконавчим листом, виданим судом на виконання зазначеного вище рішення суду, 24 березня 2021 року постановою Головного державного виконавця Другого відділу ДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Арсенюк О. В. було відкрито виконавче провадження, яке цим же виконавцем 29 листопада 2021 було закінчено у зв`язку з повним виконанням рішення суду, а саме сплатою боргу боржником ОСОБА_1 .
Крім того встановлено, що 02 грудня 2021 року, з метою отримання заробітної плати за місцем військової служби , позивачем ОСОБА_1 було відкрито новий картковий рахунок НОМЕР_1 без кредитного ліміту та укладено з цього приводу з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» нову угоду SAMDNWFC00072522963. 
Також, з заявлених в матеріалах справи доказів, слідує, що згідно виписки по картковому рахунку відповідач АТ КБ «Приватбанк» протягом періоду з 07 грудня 2021 року по 10 березня 2022 року систематично здійснював безпідставне списання грошових коштів різних сум з картки позивача на погашення простроченої, неіснуючої заборгованості по картці НОМЕР_2 , в розмірі 24 600 грн., частина з яких - 9 182 грн. 75 коп. була повернута позивачу банком.
Частинами першою та третьою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.
Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.
Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» списання договірне списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб (пункт 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів»).
Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.
Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції).
Згідно з пунктом 6.4 Інструкції договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин справи дає підстави вважати, що суд першої інстанції, врахувавши ненадання відповідачем АТ КБ «Приватбанк» належних та допустимих доказів на підтвердження саме факту правомірності списання з карткового, без кредитного ліміту зарплатного рахунку позивача ОСОБА_1 грошових кошів у сумі  15 417 грн., дійшов вірного висновку про безпідставність і незаконність таких дій банку та зобов`язав останнього повернути зазначені грошові кошти позивачу.
Отже, рішення суду першої інстанції у наведеній вище частині, на думку колегії суддів, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.
Разом з тим, з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення частково позовних вимог позивача в частині відшкодування завданої йому моральної шкоди діями відповідача колегія суддів погодитись не може з таких підстав.
Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).
Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, щодо відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно статтей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою;  належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної"; обслуговування державною мовою відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної"; відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів). Захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. 
В свою чергу статтею 611 ЦК України передбачено, що відшкодування моральної шкоди, у разі порушення зобов`язання, можливе лише у випадку, коли це встановлено у самому договорі або законом.
Наведені твердження цілком узгоджуються з правовими висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64 цс 19), де вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом».
Отже, оскільки договором про відкриття карткового зарплатного рахунку укладеного між сторонами спору за порушення зобов`язання не було передбачено відшкодування моральної шкоди, а наслідки від несанкціонованого списання банком коштів з карткового рахунку, які передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», для позивача не настали, то підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу у суду першої інстанції не було.
Відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України  суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги вправі скасувати судове рішення  повністю або частково і ухвалити  у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню з ухвалення у цій частині нового судового рішення про відмову у позові. В решті рішення суду слід залишити без змін.
Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності оскаржуваного рішення і його скасування колегія суддів до уваги не приймає і вважає їх власним тлумаченням відповідачем  чинних норм матеріального та цивільного процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

                                               У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2022 року в частині стягнення з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 1 000 грн моральної шкоди скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення морально шкоди відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді