ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2023 року
м. Київ
справа № 750/8641/20
провадження № 51-771км22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                          ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого      ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 квітня 2021року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020270010004855 від 05 серпня 2020 року, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,      ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя          АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 21 листопада 2017 року Вишгородським районнимсудом Київської області за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням зіспитовим строком тривалістю 3 роки;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 квітня 2021року         ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2  ст. 186 КК, і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання щодо цивільного позову та речових доказів.   
Зазначеним вироком засуджено також ОСОБА_7 , стосовно якого судові рішення в касаційному порядку не оскаржено.
Як установлено вироком суду, 05 серпня 2020 року приблизно о 01:50    ОСОБА_6 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно за попередньою змовою з ОСОБА_7 , реалізуючи їх спільний умисел на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи в приміщенні АЗК «WOG» за адресою: м. Чернігів, проспект Миру, 231-а, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення відкрито заволоділи майном ТОВ «ВЕСТ ПЕТРОЛ МАРКЕТ» на загальну суму 1279,68 грн, чим спричинили йому матеріальну шкоду на вказану суму.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року апеляційну скаргу обвинуваченого         ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вказаний вирок місцевого суду - без змін.
Вимоги касаційних скарг й узагальнені доводи осіб, які її подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 порушує питання про скасування постановлених щодо нього судових рішень та призначення нового розгляду  в суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що судами неповно з`ясовано обставини в провадженні та не здобуто достатньо доказів на підтвердження його винуватості у вчиненні відкритого заволодіння чужим майном та прямого умислу на таке заволодіння, у зв`язку з чим його дії за ч. 2 ст. 186 КК неправильно кваліфіковано. Зазначає на ряд допущених під час досудового розслідування та судових розглядів  порушень кримінального процесуального закону, які вплинули на його незаконне засудження. Також вказує на порушення його прав на захист, оскільки йому та його захиснику не надано часу для підготовки до судових дебатів, чим порушено принцип безсторонності. Апеляційний суд не зважив на допущені порушення, не дослідив повторно доказів та  необґрунтовано відхилив вимоги його апеляційної скарги.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор вважала касаційну скаргу засудженого необґрунтованою та просила залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Згіднозі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуальногозакону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Заправилами ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
У касаційній скарзі засуджений, не погоджуючись із судовими рішеннями та вважаючи, що його засуджено необґрунтовано, зокрема, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Узв`язку із цим колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до 
ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального тапроцесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Такимчином, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, з огляду на наведені вимоги закону, не може бути предметом перегляду суду касаційної інстанції. Також, з огляду на положення ч. 1 ст. 433 КПК дослідження доказів виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
Водночас, перевіряючи правильність судових рішень, постановлених щодо 
  ОСОБА_6 , з огляду на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність і дотримання вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції (з яким обґрунтовано погодився і суд апеляційної інстанції) відповідно до вимог ст. 370 КПК обґрунтував обвинувальний вирок належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з приписами ст. 94 КПК.
Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого  ч. 2 ст. 186 КК, за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: показаннями свідка ОСОБА_8 , інспектора патрульної поліції, який показав, що 05 серпня 2020 року приблизно о 02:00 приїхав на виклик на АЗК «WOG», де двоє невідомих вчиниликрадіжку. На місці побачив автомобіль «таксі» під керуванням ОСОБА_9 , в якому сидів ОСОБА_6 , а двоє працівників АЗК його утримували. Під час спілкування йому стало відомо, що водій таксі підвіз ОСОБА_6 і ОСОБА_7 до АЗК, в приміщенні якого, останні стали викрадати товар, а коли були помічені, то один з них втік, а ОСОБА_6 зупинили в автомобілі. Вони провели ОСОБА_6 до приміщення АЗК, де той      з-під куртки виклав на стіл частину викраденого товару. Потім ОСОБА_6 подзвонив ОСОБА_7 , який прийшов до приміщення АЗК, і просив відпустити    ОСОБА_6 , а провину він візьме лише на себе. Свідок ОСОБА_10 надав аналогічні показання. 
Крім цього, винуватість засудженого ОСОБА_6 підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме даними, які містяться: у протоколі огляду та перегляду відеозапису (DVD-R) від 17 вересня 2020 року з відеокамер спостереження АЗК«WOG», з якого вбачається, що 05 серпня 2020 року до приміщення торгової зали вказаної заправки зайшли обвинувачені      ОСОБА_6 і      ОСОБА_7 , які почали роздивлятися товар, після чого      ОСОБА_6 передав якийсь товар      ОСОБА_7 , а той сховав його під футболку. Далі      ОСОБА_6 бере інший товар і ховає його собі під футболку. В свою чергу      ОСОБА_7 також бере товар і ховає його собі під футболку. Потім до них підійшов працівник автозаправки, після чого    ОСОБА_6 , тримаючи в руках автомобільні ароматизатори, йде до каси, а ОСОБА_7 став прямувати до виходу, не зважаючи на те, що до нього звертається вказаний працівник. У цей час ОСОБА_6 залишає ароматизатори та йде до виходу з торгової зали, а слідом за ним йде працівник заправки, який звертається до нього, але той, не зважаючи на це, виходить на вулицю та сідає до автомобілю «таксі». Працівники АЗК намагаються його зупинити, тримаючи пасажирські двері автомобіля; у протоколі огляду оптичного диску від 25 серпня 2020 року зафіксовано, як 05 серпня 2020 року о 01:55 патрульні поліцейські виводять з автомобіля    ОСОБА_6 , у якого під футболкою за поясом захований інструмент, а в кишенях джинсових шортів ізоляційна стрічка. Після цього до приміщення АЗК повертається ОСОБА_7 та працівник поліції, який встановлює його анкетні дані і пропонує повернути викрадене майно; у протоколі проведення слідчого експерименту від 18 вересня 2020 року за участю свідка      ОСОБА_11 , який пояснив та показав на місці як 05 серпня 2020 року      ОСОБА_6 спільно з      ОСОБА_12 з торгової вітрини приміщення АЗК «WOG» намагалися таємно викрасти товар, але будучи поміченими ним, утримуючи товар при собі,   ОСОБА_7 втік, а ОСОБА_6 був зупинений в той час, коли намагався на автомобілі «таксі» поїхати з місця події; у протоколах огляду місця події від 05 серпня 2020 року з фототаблицями; упротоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05 серпня 2020 року, згідно якого свідок      ОСОБА_9 впізнав      ОСОБА_6 , як особу, яку в цей же день в нічний час разом з товаришем привіз до АЗК «WOG», після чого вказані чоловіки зайшли до приміщення АЗК, через деякий час до нього повернувся      ОСОБА_6 і сів до автомобілю, за ним вийшли працівники АЗК і кричали йому щось вслід; у протоколах пред`явлення особи для впізнання свідкам      ОСОБА_11 ,     ОСОБА_13 .      ОСОБА_14 за фотознімкамита інших доказах, зміст яких детально відтворено у вироку, яким судом першої інстанції надано належну оцінку. 
Те, що у ході судового розгляду не був допитаний свідок      ОСОБА_11 , то слід зазначити про таке.
Як вбачається із журналу судового засідання від 13 січня 2021 року свідок      ОСОБА_11 був присутнім у судовому засіданні, проте не допитаний у зв`язку з відкладенням судового розгляду кримінального провадження(неявка захисника). В подальшому судом неодноразово вживалися заходи щодо його виклику, проте свідка не вдалось допитати, оскільки він виїхав з постійного місця проживання. Однак, відсутність допиту цього свідка не позначилася на повноті дослідження обставин справи, враховуючи перераховані вище докази. 
Твердження засудженого      ОСОБА_15 про те, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про його винуватість у вчиненні відкритого заволодіння чужим майном та прямого умислу на таке заволодіння, є безпідставними.
Відповідно до норм чинного законодавства, розрізняючи крадіжку іграбіж, слід виходити зіспрямованості умислувинної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілийхарактер вчинюванихвинною особою дій.
Так, крадіжку іграбіж потрібно вважатизакінченими змоменту, коли винна особа вилучила майноі мала реальну можливість розпоряджатисячи користуватися ним. Дії, розпочаті яккрадіжка, алевиявлені потерпілимчи іншими особами і, незважаючи наце, продовжені винноюособою з метою заволодіння майном, належить кваліфікуватияк грабіж.
З встановлених судомфактичних обставинсправи вбачається, щоконклюдентні дії    ОСОБА_6 і       ОСОБА_7 були розпочаті яккрадіжка, алебули виявлені працівникомАЗК (свідок           ОСОБА_11 ), який побачив, що     ОСОБА_6 і  ОСОБА_7 , перебуваючив торговій залі автозаправки, брали товар зполиць та ховалийого собі підфутболку, а колиїх помітили, то    ОСОБА_7 звикраденим товаром втік, а    ОСОБА_6 , продовжуючи злочинні дії зметою заволодіння майном, намагавсявтекти на «таксі», однак був зупиненийпрацівниками автозаправки. Отже, тікаючи,     ОСОБА_6  чув звернення свідка тарозумів (не мігне розуміти), що йогозлочинні дії помітилиінші особи. 
Таким чином, за встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин кримінального провадження ОСОБА_6 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж).
Отже, дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК кваліфіковано правильно. 
Що стосується доводів засудженого про недопустимість даних, що містяться у протоколі огляду місця події, оскільки при вилученні в нього викрадених речей, працівниками поліції фактично було проведено не поверхневий огляд, а особистий обшук, який необхідно проводити після початку досудового розслідування, то вони є безпідставними. 
Відповідно до ст. ст. 31, 34 Закону України "Про національну поліцію" поліція може застосовувати такийпревентивний захід як поверхнева перевірка і огляд.
Поверхнева перевірка як превентивний поліцейський захід є здійсненням візуального огляду особи, проведенням по поверхні вбрання особи рукою, спеціальним приладом або засобом, візуальним оглядом речі або транспортного засобу. Поліцейський для здійснення поверхневої перевірки особи може зупиняти осіб або оглядати їх, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа має при собі річ, обіг якої заборонено чи обмежено, або яка становить загрозу життю чи здоров`ю такої особи або інших осіб, а тому дії працівників поліції відповідали вимогам Закону України "Про національну поліцію", а отже, в даному випадку права      ОСОБА_6 не порушені працівниками поліції, які діяли в межах наданих їм повноважень.
Таким чином, перевіркою матеріалів провадження не встановлено, що в ході цієї слідчої дії були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які б були підставами для визнання отриманого доказу недопустимим. 
Не заслуговують на увагу доводи засудженого про те, що вилучені у нього під час огляду місця події викрадені речі є недопустимими доказами, оскільки були вилучені без складання протоколу про його затримання.
Підчас кримінального процесу вживаються всі можливі заходи для того, щоб речові докази не зазнали будь-якого впливу (особливо збоку зацікавлених осіб). Ці заходи включають несподівані обшуки, невідкладне фіксування доказів під час огляду місця події, детальні правила збереження речових доказів і навіть тримання особи під вартою для перешкоджання впливу на докази. Більше того, закон навіть передбачає кримінальну відповідальність за приховування слідів злочину. Мету убезпечення речових доказів від впливу особи має й поверхневий огляд особи негайно після її затримання. 
Отже, протокол огляду місця події та похідні від нього докази правильно визнані місцевим судом належними та допустимими і покладені в основу обвинувального вироку. 
Твердження засудженого про те, що речові докази, які були в нього вилучені згідно протоколу огляду місця події від 05 серпня 2020 року, не було оглянуто та не ставилось питання про їх огляд, є необґрунтованими.
З матеріалів справи видно, що стороні захисту в порядку ст. 290 КПК були відкриті матеріали досудового розслідування, у тому числі й постанова про залучення до справи речових доказів. Та обставина, що суду не були надані вилучені речі для безпосереднього огляду, не є підставою для скасування судових рішень, оскільки це жодним чином не вплинуло на їх законність і обґрунтованість.  
Що стосується тверджень засудженого про те, що у протоколі про його затримання не правильно зазначено час його затримання о 06:00 05 серпня 2020 року, оскільки фактично він був затриманий працівниками поліції о 01:50 цього ж дня, то Суд зазначає про таке. 
Своєчасне і точне фіксування затримання є важливою гарантією забезпечення права на свободу, гарантованого статтею29 Конституції України та статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відсутність протоколу затримання або неточні відомості, внесені у такий протокол, є порушенням права на свободу, оскільки своєчасне і точне фіксування затримання є важливою гарантією від порушення інших прав особи.
Однак у цій справі питання полягає в тому, чи є зазначення неправильного часузатримання у такому протоколі в разі фактичного затримання особи достатньою підставою для визнання недопустимими доказів.
Суд вважає, що, встановлюючи обставини затримання, у тому числі час фактичного затримання та наявність підстав для затримання, суди мають виходити з дійсних обставин, встановлених на підставі усієї сукупності доказів, наданих сторонами, включаючи, але не обмежуючись лише протоколом затримання (постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 204/6541/16-к).
Крім того, варто зауважити, що факт затримання особи може встановлюватися не лише протоколом затримання, але й іншими доказами, а відомості, зазначені у протоколі, можуть бути спростовані або навпаки, підтверджені іншими доказами.
У даній справі місцевий суд дослідив сукупність доказів, на підставі яких встановив обставини затримання, огляд і виявлення викраденого товару, та надав оцінку як факту затримання ОСОБА_6 , так і законності його затримання та впливу цих обставин на допустимість вилучених речових доказів. 
Отже, колегія суддів не вбачає порушень вимог КПК та права на захист обвинуваченого.
Доводи засудженого у касаційній скарзі стосовно недопустимості як доказу даних протоколу пред`явлення особи для впізнання є неприйнятними.
Як убачається з матеріалів справи, судові інстанції належним чином перевірили та не знайшли порушень органами досудового розслідування вимог статей 223, 228 КПК. Проведення слідчої дії за фотознімками узгоджується з положеннями ч. 6 ст. 228 КПК. За результатами проведення впізнання складено відповідний протокол, який відповідає вимогам ст. 231 КПК.  
З протоколів про пред`явлення особи для впізнання від 05, 21 та 22 серпня 2020 року вбачається, що свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 впізнали за фотознімками особу чоловічої статі ( ОСОБА_6 ) за формою носа, губ, очей та загальними рисами обличчя. Ця слідча дія проведена за участю двох понятих, жодних зауважень або клопотань від учасників не надходило, фотографії осіб, що пред`являлися для впізнання, не мають різких відмінностей між собою. 
Колегія суддів вважає, що судові інстанції дотримались вимог ст. 94 КПК під час оцінки цих доказів і зазначені протоколи обґрунтовано покладено в основу обвинувального вироку. 
Доводи засудженого про те, що йому тайого захиснику в місцевомусуді не надалидостатньо часу дляпідготовки до судовихдебатів, є неприйнятними.
Як убачається з журналу судового засідання від 15 квітня 2021 року, після дослідження доказів, розгляду клопотання прокурора суд перейшов до судових дебатів, у яких виступили прокурор, обвинувачений  ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_16 . Після надання слова у дебатах захиснику ОСОБА_17 останній просив відкласти судове засідання на іншу дату для підготовки до судових дебатів у зв`язку з неготовністю. Також попросив відкласти розгляд справи і обвинувачений ОСОБА_6 . У задоволенні клопотання стороні захисту було відмовлено. 
 
Відповідно до глави 28 § 3 «Процедура судового розгляду» учасники судового провадження вправі заявляти клопотання після визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження (ст. 350 КПК), а також після з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами головуючий у судовому засіданні з`ясовує думку в учасників судового провадження, чи бажають вони доповнити судовий розгляд і чим саме (ст. 363 КПК).
Заявлення клопотань під час судових дебатів кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Отже, місцевий суд, відмовляючи у задоволенні клопотання стороні захисту, діяв відповідно до вимог процесуального законута не порушував їх, з чим погоджується колегія суддів.
Також слід зазначити, що для забезпечення права мати достатній час та можливості для підготовки до захисту необхідно враховувати низку умов, зокрема: характер справи, її складність, стадію, на якій знаходиться кримінальне провадження, завантаженість захисників,дотримання чіткого балансу між забезпеченням права, гарантованого ст. 6(3)b Конвенції в частині достатності часу , розумними строками провадження (ст. 6(1) Конвенції) та інші (постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справа № 751/1292/17).
У даній справі встановлено, що судовий розгляд даного кримінального провадженнятривав більше півроку. У суді обвинуваченому було забезпечено правову допомогу, яку протягом всього часу надавав адвокат ОСОБА_17 , матеріали судової справи на час розгляду в суді першої інстанції складалися з двох томів, значна частина загального обсягу матеріалів справи становила службова переписка, а не докази. Отже, кримінальна справа є не складною та невеликою за обсягом, тому й професійний юрист, яким є адвокат, може розібратись в ній без відкладення її розгляду. Право обвинуваченого назахист було реалізовано шляхом надання йому та його захиснику слова під час судових дебатів безпосередньо. Відмовляючись від виступу у судових дебатах сторона захисту скористалась своїм правом.
З огляду на зазначене, не вбачається підстав вважати, що судом першої інстанції порушено право на захист обвинуваченого, оскільки право виступити в судових дебатах було надано сторонам і вони не обмежувались у можливостях скористатись цим правом.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 і його захисник ОСОБА_17 під час розгляду кримінального провадження в апеляційному суді виступали з промовами в судових дебатах, де в повній мірі висловили свою позицію з приводу пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 та незаконності його засудження.
Позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 18 листопада 2020 року (справа № 711/6059/19), від 21 січня 2020 року (справа № 756/8425/17), від 24 вересня 2020 року (справа № 306/2629/17), від 26 травня 2020 року (справа 3 137/265/19), на які посилається засуджений, не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій у даній справі, оскільки стосуються інших процесуальних аспектів і є різними порівняно з цією справою за наведених вище обставин.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого на вирок місцевого суду, належним чином, відповідно до вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК, перевірив викладені у ній доводи, які аналогічні доводам його касаційної скарги, визнав її безпідставною, мотивувавшиналежним чином своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Доводи в касаційній скарзі щодо порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК є необґрунтованими. 
Згідно з вимогами цього закону за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушеннями. 
Оскільки таких обставин (умов) апеляційним судом під час перегляду справи встановлено не було, то апеляційний суд відмовив засудженому в їх дослідженні. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. Для прийняття рішення апеляційному суду достатньо перевірити ці докази, що і було зроблено під час апеляційного розгляду. 
Покарання засудженому призначено відповідно до загальних засад його призначення за вчинене кримінальне правопорушення (ст. 65 КК), що відповідає визначеній ст. 50 КК меті покарання.
Посилання в касаційній скарзі засудженого на неврахування судом при призначенні покарання його сімейного стану та позитивної характеристики, є безпідставними.
Так, при призначенні ОСОБА_6 покарання місцевий суд, з висновками якого обґрунтовано погодився і суд апеляційної інстанції, зокрема, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, формальну позитивну характеристику, сімейний стан, його вік і хворобливий стан його здоров`я, відсутність обставин, що  пом`якшують покарання та обставини, що обтяжують покарання - вчиненнязлочину в стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й всебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення у матеріалах провадження під час касаційного розгляду в межах, визначених ст. 433 КПК, не встановлено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги засудженого не вбачає.
Що стосується доводів засудженого про те, що не було повернуто ОСОБА_18 (його мамі) заставу в розмірі 43 940 грн, то вони не є слушними.
Відповідно до ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 січня 2023 року застава в розмірі 43 940 грн повернута заставодавцеві ОСОБА_19 (т. 3, а. п. 30-31).
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК  Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 квітня 2021року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 листопада 2021 щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                            
 
ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                           ОСОБА_3