Постанова
Іменем України 
08 червня 2023 року
м. Київ
справа № 947/18326/20
провадження № 51-4315 км 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
захисника                                          ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженої                                         ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у кримінальному провадженні № 12020160480000011 за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої, 
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року ОСОБА_7 засуджена за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (у сумі 6800 грн) з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 5000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року апеляційну скаргу обвинуваченої залишено без задоволення, а вирок районного суду - без зміни.
 
За вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 30 грудня 2019 року приблизно о 07:55 год., керуючи автомобілем «Mitsubishi Carizma», д.р.н. НОМЕР_1 , рухалась по вул. Інглезі у м. Одеса та на заборонений сигнал світлофора здійснила маневр проїзду регульованого перехрестя.
В цей час, з права на ліво відносно руху її авто, рухався водій ОСОБА_9 з пасажиром ОСОБА_8 на автомобілі «Lexus RX400», д.р.н. НОМЕР_2 зі швидкістю 50 км/год. 
При об`єктивній можливості бачити дорожню обстановку, ОСОБА_7 не відреагувала на червоний сигнал світлофора, не надала дорогу транспортному засобу, що рухався на зелений сигнал світлофора, та допустила зіткнення з автомобілем під керуванням ОСОБА_9 , чим порушила вимоги п.п. 1.5 «б», 2.3, 8.7.3 «е» Правил дорожнього руху України. В результаті ДТП пасажир автомобіля «Lexus RX400» ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Дії водія автомобіля «Mitsubishi Carizma» ОСОБА_7 , які не відповідали вимогам п. 8.7.3 «е» Правил дорожнього руху України, знаходяться у прямому причинному зв`язку із настанням ДТП та її наслідків.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі засуджена просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції. Зазначає, що досудове та судове слідство проведено неповно, з обвинувальним ухилом, її вина не доведена, висновки суду ґрунтуються на недопустимих доказах, зокрема:
- висновках судово-медичної експертизи потерпілої, яка проведена лише на 9-й день після ДТП;
- медична документація, на підставі якої була проведена ця експертиза стороні захисту у порядку ст. 290 КПК України не відкривалася;
- висновку комп`ютерно-технічної та автотехнічної експертизи, яка суперечить висновку експертизи, наданої суду стороною захисту. 
Судом були безпідставно відхилені клопотання сторони захисту провести додаткову судово-медичну експертизу потерпілої та повторну комісійну комп`ютерно-технічну та автотехнічну експертизу, а також у допиті свідка ОСОБА_10 . 
Крім того, у вироку не обґрунтовано розмір моральної шкоди, що був стягнутий на користь потерпілої.
Також засуджена вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності сторони захисту, яка не була належним чином повідомлена про дату та час розгляду, що позбавило засуджену можливості подати клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України. Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки не містить відповідей на усі доводи апеляційної скарги.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Засуджена та її захисник у судовому засіданні підтримали скаргу та просили її задовольнити з наведених у скарзі мотивів.
Прокурор у суді касаційної інстанції заперечувала проти задоволення скарги та просила залишити судові рішення без зміни.
 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
 
Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Доводи засудженої щодо неповноти судового розгляду, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії подій стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що, виходячи з вимог статті 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. При перевірці доводів, наведених у скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій.
 
Мотиви суду
 
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають наведеним вимогам закону.
 
Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення.
 
Місцевий суд належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні, в тому числі й тих, про недопустимість яких зазначає в касаційній скарзі засуджена. Оцінка доказів проведена судом згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення саме обвинувального вироку. 
 
Зокрема, суд узяв до уваги показання ОСОБА_7 , яка вину визнала частково, пояснила, що при здійсненні руху на перехресті відволіклася на жінку-пішохода і не дивилася на сигнал світлофора, визнала, що порушила Правила дорожнього руху, проте заперечувала, що внаслідок ДТП потерпіла отримала середньої тяжкості тілесне ушкодження.
 
Потерпіла ОСОБА_8 пояснила, що була пасажиркою автомобіля «Lexus RX400», який на перехресті рухався зі швидкістю приблизно 40 км/год, вона була пристебнута, автомобіль під керуванням обвинуваченої вона не бачила, тільки відчула удар. У результаті ДТП потерпіла отримала травму, декілька днів відчувала біль, але до лікаря не звернулася, сподіваючись, що він мине. Однак, біль не проходив і тому вона звернулася до лікарні, де було встановлено наявність у неї перелому ребра.
 
Свідок ОСОБА_9 , який був водієм автомобіля «Lexus RX400», підтвердив показання потерпілої та пояснив, що перетинав перехрестя на зелений сигнал світлофору, автомобіль під керуванням ОСОБА_7 рухався з лівої сторони, він намагався уникнути зіткнення, але стався удар.
 
Крім того, суд узяв до уваги: протокол огляду місця події з фототаблицями та схемою ДТП; висновок експерта по автотехнічному дослідженню стану обох автомобілів, яким встановлена відсутність у них технічних несправностей; висновок транспортно-трасологічної експертизи щодо встановлення механізму ДТП та початкового моменту взаємного контактування автомобілів; відеозапис з камери відеореєстратора, розмішеного в автомобілі «Lexus RX400», де зафіксовані обставини події. 
 
Згідно висновку комп`ютерно-технічної та автотехнічної експертизи, дії водія автомобіля «Mitsubishi Carizma» ОСОБА_7 не відповідали вимогам п. 8.7.3е Правил дорожнього руху України, водій ОСОБА_7 мала технічну можливість запобігти події шляхом належного виконання вимог вказаного пункту Правил. У той же час водій автомобіля «Lexus RX400» ОСОБА_9 у заданій дорожній ситуації та при заданих вихідних даних не мав технічної можливості запобігти зіткненню своєчасним гальмуванням із зупинкою транспортного засобу. Дії водія автомобіля «Mitsubishi Carizma» ОСОБА_7 знаходяться у причинному зв`язку із фактом ДТП та наслідками, що настали.
 
Суд відповідно до ст. 94 КПК України дав всебічну оцінку вказаному висновку експертизи та зазначив, що вона проведена з дотриманням вимог закону, на підставі усієї сукупності матеріалів, які містилися в кримінальному провадженні, експертами надані вичерпні відповіді на всі постановлені питання, а тому цей доказ обґрунтовано визнано судом допустимим.
 
У той же час суд першої інстанції, дослідивши наданий стороною захисту висновок експерта від 07 вересня 2020 року, зроблений за заявою адвоката ОСОБА_11 , визнав його недопустимим доказом, оскільки зазначена експертиза була проведена на підставі копії протоколу огляду місця події від 30 грудня 2019 року та флеш-накопичувача з відеозаписом із відеореєстратора, вихідні дані для експертизи були отримані з тексту заяви адвоката, матеріалів кримінального провадження у розпорядженні експерта не було. Також до проведення експертизи не були залучені сторони кримінального провадження. Крім того, поставлені експерту питання стосувалися тільки одного учасника ДТП - автомобіля «Lexus RX400», швидкості його руху та невідповідності виключно його дій вимогам Правил дорожнього руху. З огляду на викладене, суд першої інстанції зазначив, що вказаний висновок експерта є не об`єктивним, отриманим із порушенням вимог процесуального закону, а отже, він є недопустимим доказом. З таким твердженням погоджується і суд касаційної інстанції.
 
Засуджена у своїй скарзі заперечує отримання потерпілою ОСОБА_8 тілесного ушкодження внаслідок ДТП.
 
Ці доводи також були предметом перевірки суду першої інстанції, який зазначив, що згідно висновку експерта від 25 березня 2020 року у потерпілої встановлено закритий перелом 9 лівого ребра по середній пахвовій лінії. Це тілесне ушкодження утворилося від дії тупих предметів, якими могли бути частини салону автомобіля в момент зіткнення транспортних засобів та утворилося 30 грудня 2019 року. Описане тілесне ушкодження не було небезпечним для життя, а викликає тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні і відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Потерпіла ОСОБА_8 у суді пояснила, що вона не звернулася одразу до лікаря, оскільки вважала, що біль пройде. Суд зробив вірний висновок, що звернення потерпілої за медичною допомогою лише 08 січня 2020 року не може свідчити про неналежність як доказу висновку експерта, оскільки отримані нею тілесні ушкодження в момент спричинення не мали видимого характеру.
 
Засуджена вказує на те, що медична документація, на підставі якої була проведена судово-медична експертиза потерпілої, стороні захисту у порядку ст. 290 КПК України не відкривалася.
 
Суд касаційної інстанції неодноразово наголошував, що порядок відкриття матеріалів регулюється ст. 290 КПК України, за змістом якої прокурор або слідчий повідомляють про надання підозрюваному та його захиснику доступу до матеріалів досудового розслідування. 
 
Об`єднана палата ККС ВС у постанові від 27 січня 2020 року (провадження №51-218 кмо 19) звертала увагу на те, що захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт, на стадії виконання вимог ст. 290 КПК України. 
 
Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог вказаної норми процесуального закону. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.
 
На спростування доводів скарги прокурором було подано до суду касаційної інстанції копію протоколу від 25 червня 2020 року про надання підозрюваній та її захиснику доступу до матеріалів досудового розслідування, згідно якого сторона захисту ознайомилася із матеріалами провадження у повному обсязі.
 
Як свідчать матеріали справи, рентгенівський знімок та довідка з КНП «МКЛ№1» на ім`я ОСОБА_8 постановою слідчого від 05 березня 2020 року були визнані речовими доказами та долучені до матеріалів провадження, а отже сторона захисту мала можливість ознайомитися із ними так само, як і з висновками судово-медичної експертизи потерпілої на стадії виконання вимог ст. 290 КПК України. Ці документи також були предметом дослідження суду. З огляду на викладене, аргументи засудженої про недопустимість висновку судово-медичної експертизи через порушення прав сторони захисту, є неприйнятними.
 
Також із матеріалів провадження слідує, що суди попередніх інстанцій належним чином відреагували на заявлені стороною захисту клопотання, у тому числі про проведення повторної комісійної комп`ютерно-технічної та автотехнічної експертизи, додаткової судово-медичної експертизи потерпілої та допит свідка ОСОБА_10 . Суд першої інстанції із дотриманням вимог ст. 350 КПК України розглянув та відмовив у їх задоволенні, навівши відповідні мотиви свого рішення, з якими погоджується суд касаційної інстанції.
 
Таким чином, суд першої інстанції всебічно перевірив усі обставини справи, дав відповідно до ст. 94 КПК України оцінку всім доказам у їх сукупності та взаємозв`язку і дійшов переконливого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
 
Покарання засудженій призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України, воно враховує ступінь тяжкості скоєного та дані про особу винної, яка раніше не судима, позитивно характеризується за місцем роботи, є особою з інвалідністю 2 групи, має на утриманні малолітню дитину, що є обставинами, які пом`якшують покарання. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
 
Що стосується посилання у касаційній скарзі на необґрунтованість розміру моральної шкоди, стягнутої на користь потерпілої  ОСОБА_8 , то суд звертає увагу, що цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.
 
Частиною 1 ст. 129 КПК України визначено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому. Визначення розміру моральної шкоди відноситься до дискреційних повноважень суду. При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам. 
 
Положенням п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 вказаного Кодексу моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності вини.
 
З матеріалів провадження вбачається, що суд урахував стан здоров`я потерпілої після вчиненого щодо неї кримінального правопорушення і отриманого тілесного ушкодження, спричинення моральних та фізичних страждань, заподіяних незаконними діями обвинуваченої, їх характер і тривалість, а також негативні зміни в житті потерпілої, які полягали в тимчасовій відірваності від активного соціального життя. З огляду на зазначене, рішення суду про розмір відшкодування моральної шкоди є обґрунтованим.
 
Апеляційний суд, розглянувши апеляційну скаргу обвинуваченої у межах своїх повноважень та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для її задоволення. Своє рішення суд у відповідності до вимог ст. 419 КПК України належним чином мотивував. Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою, в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 370, 419 КПК України.
 
У касаційній скарзі не наведено таких доводів, які б ставили під сумнів правильність зроблених апеляційним судом висновків, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
 
Твердження засудженої про те, що суд апеляційної інстанції не повідомив її та захисника про дату та час розгляду, чим порушив її право на захист, не ґрунтується на матеріалах справи.
 
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_7 та її захисник були повідомлені про призначення апеляційного розгляду на 20 квітня 2022 року, проте в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки не повідомили. Про відкладення апеляційного розгляду на 13 липня 2022 року захисник ОСОБА_11 був повідомлений по телефону та зобов`язався повідомити засуджену. Проте, і в це судове засідання сторона захисту не з`явилася і розгляд було відкладено на 28 вересня 2022 року.
 
Матеріали провадження свідчать, що апеляційним судом були вжиті всі можливі заходи щодо належного сповіщення сторони захисту про дату та час апеляційного розгляду, зокрема, засобами телефонного зв`язку. Проте, незважаючи на це, в судове засідання ОСОБА_7 та її захисник не з`явилися, жодних заяв та клопотань про неможливість з`явитися в судове засідання на адресу апеляційного суду не надсилали. Враховуючи викладене, а також те, що в апеляційній скарзі не ставилося питання про погіршення становища засудженої та вона не наполягала на своїй обов`язковій участі в апеляційному провадженні, суд здійснив апеляційний розгляд за її відсутності, чим не порушив вимоги процесуального закону.
 
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_7 посилається на те, що на час постановлення ухвали апеляційного суду від 28 вересня 2022 року минув, на її думку, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, а тому були підстави для звільнення її від кримінальної відповідальності.
 
Таке твердження є помилковим, оскільки санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
 
Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло, зокрема, три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
 
Тобто, на момент постановлення ухвали апеляційного суду не минули строки давності, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, а тому не було підстав для звільнення винної від кримінальної відповідальності, як про це помилково вказується у касаційній скарзі.
 
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень.
 
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга засудженої не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.
 
З цих підстав суд ухвалив:
 
Вирок Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої - без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                    ОСОБА_2                                           ОСОБА_3