Постанова
Іменем України
 
19 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 607/8502/21
провадження № 61-10731св22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
третя особа - державний нотаріус Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Височан Юлія Василівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 грудня 2021 рокуу складі судді                  Дзюбича В. Л.та постанову Тернопільського апеляційного суду від                                28 вересня 2022 рокуу складі колегії суддів: Бершадської Г. В.,                        Гірського Б. О., Хоми М. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2021 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Височан Ю. В., про визнання недійсним договору дарування.
Позов мотивовано тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2009 року у справі № 2-5137/09 було задоволено позов ВАТ АБ «Укргазбанк» та стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 21 129,83 доларів США.
15 лютого 2010 року старшим державним виконавцем Першого Відділу ДВС Тернопільського МУЮ Губіцьким А. О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 17427259 на підставі виконавчого листа                   № 2-5137/09 від 13 січня 2010 року про солідарне стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості в сумі 21 129,83 доларів США, а саме - в частині стягнення з боржника ОСОБА_1 
22 лютого 2010 року головним державним виконавцем Першого Відділу ДВС Тернопільського МУЮ Губіцьким А. О. винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження.
27 червня 2013 року старшим державним виконавцем Першого Відділу ДВС Тернопільського МУЮ Савчук А. О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 10 частини першої статті 49                Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з необхідністю направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби).
Позивач вказує, що, відповідно до частини першої статті 50 Закону України  «Про виконавче провадження», чинної на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, накладені арешти в рамках виконавчого провадження № 17427259 зберігали свою чинність при направленні виконавчого листа за належністю на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».
16 серпня 2020 року Тернопільський міський відділ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області на запит ПАТ АБ «Укргазбанк» повідомив про відсутність на виконанні у відділі виконавчого листа № 2-5137/09 від 13 січня                    2010 року станом на 14 серпня 2019 року.
16 березня 2020 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано дублікат виконавчого листа № 2-5137/09.
На підставі вказаного дубліката виконавчого листа 06 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Вариводою Д. В. відкрито виконавче провадження № 65045868 про стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у сумі 21 129,83 доларів США.
Під час вчинення виконавчих дій було встановлено, що ОСОБА_1 належала 1/3 частка квартири від 04 квітня 2019 року, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, за нотаріально посвідченим договором дарування від 04 квітня 2019 року ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар належну йому 1/3 частку указаної квартири.  
У пункті 8 договору дарування зазначено, що дарувальник гарантує, що майно, яке відчужується за цим договором, на момент укладення іншому не продане, не подароване, під заставою, забороною, арештом не перебуває.
ОСОБА_2 спільно проживає зі ОСОБА_1 , але у шлюбі вони не перебувають.
Позивач вказує, що ОСОБА_1 було відомо про наявність рішення суду про стягнення боргу, оскільки 02 червня 2016 року він звертався до ПАТ АБ «Укргазбанк» із заявою щодо можливості погашення заборгованості.
На думку позивача, відчуження 1/3 частки двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 здійснено ОСОБА_1 з метою ухилення від виконання рішення суду у справі № 2-5137/09 від                         28 вересня 2009 року.
У зв`язку із цим, наявні підстави для визнання даного договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника.
Посилаючись на викладені обставини, ПАТ АБ «Укргазбанк» просило визнати недійсним договір дарування 1/3 частки квартири від 04 квітня 2019 року, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчено державним нотаріусом Першої Тернопільської нотаріальної державної контори                 Височан Ю. В. та зареєстровано в реєстрі за № 3-377.
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від               14 грудня 2021 рокуу задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  встановлені у справі обставини не свідчать, що спірний договір має ознаки фіктивного правочину і позивачем не доведено, що,  укладаючи оспорюваний правочин, його сторони мали на меті уникнути виконання існуючого щодо ОСОБА_1 грошового зобов`язання за кредитним договором.
При цьому суд зазначив, що майно відповідача ОСОБА_1 , зокрема 1/3 частка спірної квартири, знаходилось під арештом із 22 лютого 2010 року, і відповідач протягом тривалого періоду часу, зокрема з моменту відкриття провадження у справі та накладення арешту на його майно (22 лютого 2010 року) не вчиняв жодних дій щодо відчуження належного йому майна.
При цьому суд вважав такими, що заслуговують на увагу пояснення                      ОСОБА_1 щодо мотивів укладення оспорюваного договору, який зазначав, що  відчуження належної йому 1/3 частки квартири було здійснено з метою врегулювання аліментних зобов`язань, пов`язаних із утриманням його спільного із ОСОБА_2 (колишньою дружиною) неповнолітнього сина.
Не погодившись із вказаним рішенням, ПАТ АБ «Укргазбанк» подало апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 грудня 2021 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Узагальнені доводи касаційної скарги
27 жовтня 2022 року ПАТ АБ «Укргазбанк»засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 грудня 2021 рокута постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року.
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
29 листопада 2022 року матеріали цивільної справи надійшли на адресу Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи
Судами встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2009 року у справі № 2-5137/09 позовні вимоги ВАТ АБ «Укргазбанк» задоволено та стягнуто солідарно із                ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 21 129,83 доларів США.
15 лютого 2010 року старшим державним виконавцем Першого Відділу ДВС Тернопільського МУЮ Губіцьким А. О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 17427259 на підставі виконавчого листа                № 2-5137/09, виданого 13 січня 2010 року про солідарне стягнення із                 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк»заборгованості в сумі 21 129,83 доларів США, в частині стягнення із                    ОСОБА_1 
22 лютого 2010 року в рамках даного виконавчого провадження головним державним виконавцем Першого Відділу ДВС Тернопільського МУЮ Губіцьким А. О. винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження.
27 червня 2013 року старшим державним виконавцем Першого Відділу ДВС Тернопільського МУЮ Савчук А. О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 10 частини першої статті 49                Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з необхідністю направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби).
16 серпня 2020 року Тернопільський міський відділ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області на запит ПАТ АБ «Укргазбанк» повідомив про відсутність на виконанні у відділі виконавчого листа № 2-5137/09 від 13 січня                    2010 року станом на 14 серпня 2019 року.
16 березня 2020 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано дублікат виконавчого листа № 2-5137/09.
На підставі даного дублікату виконавчого листа 06 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Вариводою Д. В. відкрито виконавче провадження № 65045868.
В ході вчинення виконавчих дій встановлено, що за відповідачем                     ОСОБА_1 була зареєстрована на праві спільної часткової власності 1/3 частина двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 04 квітня 2019 року ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар належну                     ОСОБА_1 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 .
Відповідно до пункту 8 вказаного договору дарування дарувальник гарантує, що майно яке відчужується за цим договором на момент укладення нікому іншому не продане, не подароване, іншим способом не відчужене, під заставою, забороною (арештом) не перебуває.
Встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 листопада 2007 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 березня  2014 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З щорічної декларації ОСОБА_2 як особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування, за 2019 рік у розділі 2.2 «Інформація про членів сім`ї суб`єкта декларування» вбачається, що                    ОСОБА_1 є особою, яка спільно проживає, але не перебуває у шлюбі з суб`єктом декларування. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що встановлені у справі обставини не свідчать, що спірний договір дарування має ознаки фіктивного правочину та позивачем не доведено, що укладаючи оспорюваний правочин, його сторони мали на меті уникнути виконання існуючого щодо ОСОБА_1 грошового зобов`язання.
 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з наступних підстав.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) (далі - ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано, що вирішенні судами питання про застосування приписів  статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, в обов`язковому порядку необхідно перевірити, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі  № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Велика Палата Верховного Суду у постанові   від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові також зазначила, що  позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.
Таким чином, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено судове рішення  про стягнення коштів або відкрито судове провадження у справі за позовом до нього про стягнення коштів відкрито виконавче провадження, та його найближчі родичі  (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Із матеріалів справи убачається, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2009 року у справі № 2-5137/09 було задоволено позов ВАТ АБ «Укргазбанк» та стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 21 129,83 доларів США. 
Рішення набрало законної сили, на його виконання 13 січня 2010 року видано виконавчий лист № 2-5137/2009.
ОСОБА_1 , відчужуючи належну йому  1/3 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 своїй колишній дружині ОСОБА_2 , був обізнаний про наявність указаного невиконаного рішення суду про стягнення з нього заборгованості за договором кредиту, про що, зокрема, також свідчить його власноруч написана на адресу банку заява від 02 червня 2016 року з проханням реструктуризації боргу.
ОСОБА_1 , як боржник у зазначеному правочині,міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення.
ОСОБА_1  та ОСОБА_2 є членами однієї сім`ї, що підтверджується змістом щорічної декларації ОСОБА_2 як особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування, за 2019 рік, оскільки у розділі 2.2 «Інформація про членів сім`ї суб`єкта декларування» ОСОБА_1 зазначений як особа, яка спільно проживає, але не перебуває у шлюбі з суб`єктом декларування. 
 
Оспорюваний договір дарування квартири за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинений з метою уникнення відповідальності відповідача за рахунок цього майна, що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Таким чином, при  укладенні 04 квітня 2019 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.
З огляду на викладене, оскільки правова мета укладеного 04квітня 2019 рокуправочину є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і повинен бути визнаний судом недійсним на підставі статті 234 ЦК України.
Посилання суду першої інстанції щодо відчуження належної  ОСОБА_1  1/3 частки квартири з метою врегулювання аліментних зобов`язань, пов`язаних із утриманням спільного із ОСОБА_2 неповнолітнього сина є безпідставними, оскільки вказані правовідносини, згідно приписів статті 190 Сімейного кодексу України, повинні бути оформлені шляхом укладення відповідного нотаріально посвідченого договору. Разом із тим, доказів укладення саме угоди щодо урегулювання аліментних зобов`язань боржника шляхом передачі права власності на нерухоме майно учасниками справи суду надано не було.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
 
Враховуючи, що у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, судами допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду із постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог із мотивів, наведених у цій постанові. 
 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ПАТ АБ «Укргазбанк», скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про задоволення позову, то зі                ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк»підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання позову, апеляційної та касаційної скарг у розмірі 10 215,00 грн (2 270,00 грн + 3 405,00 грн +                            4 540,00 грн), по 5 107,70 грн з кожного.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» задовольнити.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від              14 грудня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від                                28 вересня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову.
 
Визнати недійсним договір дарування 1/3 частки квартири від 04 квітня             2019 року, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчено державним нотаріусом Першої Тернопільської нотаріальної державної контори Височан Юлією Василівною та зареєстровано в реєстрі за № 3-377.
 
Стягнути із  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк»                         по 5 107 (п`ять тисяч сто сім) гривень 70 копійок з кожного на відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
Судді:                                                                                               А. Ю. Зайцев 
Є. В. Коротенко 
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов