ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

21 квітня 2023 року                                                                                   
м. Чернівці
справа № 727/9210/22
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О. 
суддів:  Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю., 
секретар Паучек І. І.
позивачка  ОСОБА_1 
відповідачка ОСОБА_2 
апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 лютого 2023 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Танасійчук Н. М.
ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.
Позивачка просила визнати недійсним договір дарування 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Новосельською І. Л.
11 січня 2021 року вона, згідно з договором дарування, відчужила на користь своєї дочки ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна, а саме: 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .
Вказує, що вона не мала наміру передавати вказане домоволодіння на користь відповідачки, оскільки воно є її єдиним житлом, в якому вона може жити з своїми дітьми.
У січні 2021 року вона, маючи борги перед банківськими установами і приватними особами, прийняла рішення про необхідність збереження існуючого єдиного житла, шляхом укладення правочину. Нею було прийнято рішення переоформити належне їй майно на доньку до моменту вирішення фінансових проблем. Реальне настання наслідків правочину не передбачалося, оскільки такий правочин був фіктивним.
Однак, з моменту передання квартири доньці, остання відмовилася зареєструвати позивачку та її сина в цій квартирі, вказуючи, що це її особисте помешкання.
Вказаний договір є недійсним, оскільки не визначено його предмет, зокрема розмір 48/000 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд є незрозумілим, а отже предмет договору є не визначеним.
Договір дарування не відповідає юридичній природі такого договору, оскільки першим його пунктом визначено обов`язок обдаровуваної оплатити вартість подарунка.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 лютого 2023 року в позові відмовлено.
Суд виходив з того, що при посвідченні договору дарування нотаріусом сторонам було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом ОСОБА_1 . Остання діяла без примусу, вільно, розуміла, що укладає саме договір дарування, безоплатно передає частку житлового будинку ОСОБА_2 . Укладаючи цей договір, позивач усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки. Нотаріусом, до укладення договору, позивача ОСОБА_1 було попередньо ознайомлено з нормами цивільного законодавства, які регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується його змістом та засвідчується підписами обох сторін. Заперечень щодо нерозуміння спірного договору позивачка ОСОБА_1 не висловлювала.
Позивачка не надала суду належних доказів про те, що на момент укладення оспорюваного договору у неї існували боргові зобов`язання та про те, що вона діяла з метою уникнення цивільно-правової відповідальності.
На виконання спірного договору дарування було передано житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Укладеним договором була досягнута його правова мета. Відповідачка ОСОБА_2 проживає у спірному житлі.
Матеріали справи не містять відомостей щодо наявності заборони/обтяження на вказану нерухомість на момент вчинення правочину.
Договір укладений в належній формі та досягнуто згоди з усіх його істотних умов. 
Доводи позивачки про те, що відповідачка не дотрималася істотних умов договору, оскільки не виконала зобов`язання і не оплатила вартість спірного нерухомого майна, є безпідставними.
Сторони своїми підписами у договорі підтвердили, що спірний договір відповідав їх інтересам, волевиявлення сторін договору було вільним, усвідомленим і відповідало їх внутрішній волі, договір не приховував іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. 
З рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 4 листопада 2021 року вбачається, що відповідачка стверджувала, що дійсно мала намір передати спірне майно на користь доньки, однак помилилася щодо правової природи вчинюваного правочину.
Дарувальник ОСОБА_1 подарувала, а обдаровувана ОСОБА_2 прийняла в дар сорок вісім сотих часток житлового будинку, отже предмет договору є визначеним.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначав, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачка не мала наміру передати своє єдине житло своїй доньці, а договір дарування укладений з метою збереження вказаного майна через борги перед фінансовими установами та приватними особами.
З дня укладення договору дарування позивачка продовжує проживати у вказаному житловому будинку.
Судом не враховано, що предмет договору дарування є невизначений, оскільки у договорі зазначений, як 48/000 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, а сам договір є оплатним, що не відповідає юридичній природі такого договору.
Вважає оспорюваний договір дарування фіктивним.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій 
11 січня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування об`єкту нерухомого майна, а саме 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Новосельською І. Л.(а.с.17-19).
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 січня 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.20).
ОСОБА_1 є матір`ю малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ( а.с.16).
Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 , станом на 24 травня 2011 року, забудовником був ОСОБА_5 з розміром частки власності 48/100 ( а.с.21-27).
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 4 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 відмовлено (а.с.61-63).
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 25 січня 2022 року рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 4 листопада 2021 року залишено без змін (а.с.64-68).
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 7 липня 2022 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 відмовлено (а.с.91-95).
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 11 листопада 2022 року рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 7 липня 2022 року залишено без змін (а.с.96-101).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні.
Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що договір дарування 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , є фіктивним.
Відповідно до частин першої, другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц, від 21 травня 2020 року у справі № 468/1736/17-ц.
Отже, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Аналогічні за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 461/6252/18, від 25 листопада 2020 року у справі № 760/21747/19, від 20 вересня 2022 року у справі № 619/4478/20.
ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки за договором дарування нерухомого майна.
Оспорюваний договір дарування від 11 січня 2021 року був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, про що свідчить державна реєстрація права власності за відповідачкою. 
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 17 березня 2023 року у справі №202/4549/17.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).
Судом встановлено, що в травні 2021 року ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .
У вказаній позовній заяві вона посилалася на те, що вона дійсно мала намір передати 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , однак помилилася щодо правової природи укладеного договору, оскільки уклала договір дарування замість спадкового договору (а.с.61-63).
Також аналогічна заява позивачки була зроблена у позовній заяві до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , з якою ОСОБА_1 зверталася до Шевченківського районного суду міста Чернівці в січні 2022 року (а.с.92-95).
У зв`язку з наведеним, суд вважає поведінку ОСОБА_1 недобросовісною, оскільки звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна з тих підстав, що позивачка не мала намір передавати у власність частку у спірному нерухомому майні не відповідає попереднім її заявам.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №126/2200/20.
Зазначені обставини свідчать про відсутність правових підстав для визнання договору дарування недійсним на підставі статті 234 ЦК України.
Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що предмет договору є невизначеним.
З договору дарування частки житлового будинку від 11 січня 2021 року вбачається, що в пункті 1 міститься описка щодо частки житлового будинку та господарських будівель і споруд, яка виражена в числовому вигляді (48/000). Однак в дужках вказана частка зазначена прописом (сорок вісім сотих). Також зі змісту договору вбачається, що в пунктах 2, 5, 10, 11 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами зазначена в числовому вигляді, як 48/100.
Вказане спростовує аргумент позивачки щодо невизначеності предмету договору дарування. Крім того, вказана обставина не може бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.
Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що договір від 11 січня 2021 року є оплатним, оскільки в пункті 1 такого договору зазначено, що ОСОБА_2  зобов`язується оплатити вартість частки нерухомого майна на умовах, які у ньому встановлені.
Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Згідно з пунктами 8, 10 договору дарування від 11 січня 2021 року дарувальник та обдаровувана погодили, що розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на користь дарувальника будь-яких дій майнового та немайнового характеру. Право власності на 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд виникає у обдаровуваної з моменту її прийняття та державної реєстрації цього права власності. Обдаровувана свідчить, що вона дарунок приймає. Сторони домовились вважати фактом прийняття дарунка – отримання примірника цього договору після його нотаріального посвідчення та державної реєстрації права.
Системний аналіз змісту договору від 11 січня 2021 року дає підстави зробити висновок про те, що правова природа такого договору відповідає положенням статті 717 ЦК України.
В матеріалах відсутні належні та допустимі докази про те, що ОСОБА_2 передавала ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок оплати за передачу частки нерухомого майна у власність, яка була предметом договору дарування від 11 січня 2021 року.
Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був залучити до участі у справі Службу у справах дітей Чернівецької міської ради, оскільки в матеріалах справи відсутні заяви учасників справи про залучення вказаного органу.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому його слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382  ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 24 квітня 2023 року.

Головуючий                                                   Олександр ОДИНАК

Судді:                                                       Мирослава КУЛЯНДА 

                                               Наталія ПОЛОВІНКІНА