ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

15 червня 2023 року                                                                                
м. Чернівці
справа № 718/575/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О. 
суддів Литвинюк І. М., Половінкіної Н. Ю.
секретар Конецька Д. Г.

позивач  ОСОБА_1 
відповідач Держава Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області 

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 20 квітня 2023 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Масюк Л. О.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь моральну шкоду в сумі 75 000 гривень. 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 12 лютого 2020 року він звернувся до ГУ ПФУ в Чернівецькій області із заявою та пакетом необхідних документів про призначення йому пенсії за віком з 12 січня 2020 року, проте окремі посадові особи відповідача не змогли відповідно до діючого пенсійного законодавства правильно визначити його страховий стаж.
Вказує, що за даними відповідача його страховий стаж склав 23 роки 1 місяць 22 дні при нормі 27 років і він не мав право на призначення пенсії.
Посилався на те, що фактично на день звернення за призначенням пенсії позивачу за віком його страховий стаж при нормі 27 років фактично становив 27 років 10 місяців 23 дні, що підтверджено постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2023 року у справі №600/2743/20-а.
Однак після ухвалення вищезазначеної постанови відповідач не здійснив невідкладний розгляд його звернення від 12 лютого 2020 року щодо до включення в страховий стаж позивача протиправно незарахованих періодів роботи в загальному обсязі 4 роки 11 місяців, в зв`язку з чим зі спливу цілих 3 років належна йому пенсія за віком станом на 27 лютого 2023 року ще не призначена, що призвело до заподіяння йому відповідачем суттєвої моральної шкоди.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 20 квітня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3000 гривень.
Стягнуто з Державного бюджету України в дохід держави судовий збір у сумі 1073 гривні 60 копійок
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що несвоєчасним призначенням пенсії позивачу завдано втрат немайнового характеру у виді душевних страждань, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя.
Саме по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушення його прав шляхом ухвалення судом рішення на користь позивача, не може компенсувати ОСОБА_2 його немайнових втрат, оскільки він неодноразово звертався до відповідача, до суду, змушений був докладати зусиль для організації свого життя за умови відсутності коштів, та відчувати безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки.
Наведене є достатніми доказами того, що позивачу було завдано моральну шкоду, тому суд погодився із доводами позивача про порушення звичного способу життя та необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя.
Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, суд, виходячи з принципів виваженості, розумності та справедливості, визначив розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, в сумі 3 000 гривень.
Оскільки позов задоволено лише частково і позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір», суд зазначив про те, що підстав для розподілу судових витрат у суду немає. Судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить  рішення  суду  першої  інстанції скасувати  та  задовольнити позов в  повному  обсязі. 
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області просить  рішення  суду  першої  інстанції скасувати  та  відмовити у задоволенні позову в  повному  обсязі. 
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги
ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення на користь лише моральної шкоди в розмірі 3 000 гривень, а не 75 000 гривень, як він просив в позовній заяві.
Матеріалами справи підтверджується, що несвоєчасне призначення суб`єктом владних повноважень пенсії позивачу відбулося не через колізію окремих законів, а через некомпетентність та непрофесіоналізм конкретних посадових осіб пенсійного органу.
Суд не врахував, що згідно з статтею 132 КзПП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньогомісячного заробітку.
Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Матеріали справи не містять належних доказів отримання позивачем моральних страждань, що негативно вплинули б на його здоров`я або завдали душевних чи моральних страждань.
Не містять матеріали справи і витягів з медичних карток або інші докази, які б підтверджували погіршення стану здоров`я, його фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних, на думку позивача, незаконними діями відповідача.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Посилається на те, що аргументи апеляційної скарги є безпідставними.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
12 лютого 2020 року позивач звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо призначення йому пенсії за віком з 12 січня 2020 року.
Листами Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повідомило позивача про відмову у призначенні пенсії, мотивуючи тим, що згідно частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення 60 років за наявності страхового стажу, зокрема з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року не менше 27 років, а у позивача на день звернення страховий стаж становить 23 роки 1 місяць 22 дні (а.с.9-11).
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2023 року рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2021 року скасовано, визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, викладену в листі від 30 березня 2020 року №498-457/Ч-02/8-2400/20 у зарахуванні до загального страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 19 липня 2003 року №1058-ІV, періоду роботи ОСОБА_1 у Чернівецькому міському учбово-виробничому колективному управлінні інвалідів з 05 липня 1992 року по 05 червня 1995 року та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати до загального страхового стажу.
Також визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, викладену в листі від 30 березня 2020 року №498-457/Ч-02/8-2400/20, у зарахуванні до загального страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 19 липня 2003 року №1058-ІV, періоду роботи позивача у приватного підприємця ОСОБА_3 з 01 квітня 2000 року по 31 березня 2002 року та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати до загального страхового стажу. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком (а.с.5-8).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу  ОСОБА_1  слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Відповідно до частин першої-другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.  Збитками є:  1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);  2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.  Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.  Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.  Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони завдані, в якій грошовій сумі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наявність наступних елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали.
Разом з тим, згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
За таких обставин основною умовою відшкодування, зокрема моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14, від 31 січня 2018 року у справі № 813/5138/13-а, від 12 лютого 2018 року у справі № 800/500/16, від 01 березня 2018 року у справі № 9901/377/18, від 10 листопада 2022 року у справі № 607/2071/17 та від 09 лютого 2021 року   у справі № 425/793/19.
Крім того, у пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
У постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 686/20441/21 вказано, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею)
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі  № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що «згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення.»
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про завдання позивачу протиправними діями Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо не зарахування  ОСОБА_1  страхового стажу та не призначення останньому пенсії значних моральних страждань, яка виразилася у психологічному навантаженні та душевних стражданнях через позбавлення позивача пенсії як джерела для існування, та необхідності докладання додаткових зусилля для організації свого життя за умови відсутності коштів, у відчутті пригніченості від таких дій державного органу, вину вказаного органу, а також причинний зв`язок між вказаною шкодою та протиправними діями відповідача.
Однак колегія суддів не погоджується із розміром стягнутої судом першої інстанції на користь позивача моральної шкоди в розмірі 3 000 гривень.
Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами, на підставі розумності, виваженості та справедливості, виходячи із обставини отримання шкоди позивачем, наявність та ступінь душевних страждань, їх тривалість більше ніж 3 роки, істотність вимушених змін у способі життя позивача, порушення його нормального укладу життя, хвилювання позивача через обмеження можливостей щодо його матеріального забезпечення та необхідність додаткових зусиль для організації свого життя, наявність вини позивача, вважає необхідне стягнути на користь позивача моральну шкоду в сумі 20 000 гривень.
Вказане узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), згідно з якою визначаючи розмір відшкодування суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
ЄСПЛ зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Помилковим є аргумент апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про те, що відсутність доказів, які підтверджують заподіяння позивачу моральної шкоди є підставою для відмови в позові.
Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди.
Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області не надано доказів, які підтверджують відсутність його вини у завданні такої шкоди, а тому шкода, завдана таким органом внаслідок його неправомірних дій повинна бути відшкодована за рахунок Державного бюджету України. Вказане відповідає дії презумпції заподіяння позивачу моральної шкоди через порушення принципу належного врядування.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 10 лютого 2021 року у справі №761/24143/19 та від 8 грудня 2022 року у справі №370/2383/20.
При цьому правильним є висновок суду про те, що шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, з огляду на таке.
Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до пункту 4 Положення про ДКС України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Отже, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 02 червня 2021 року у справі № 215/3408/18.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи  наведене  вище,  рішення  суду  першої  інстанції  ухвалено  з  порушенням   норм  матеріального  та  процесуального  права,  а  тому  його слід змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 з 3000 гривень до 20000 гривень.
В решті рішення слід залишити без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. 
Оскільки при зверненні до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади судовий збір не справляється, то судові витрати мають бути компенсовані за рахунок держави, на яку покладений обов`язок відшкодування моральної шкоди у цьому випадку.
Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі.
Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року, N 3674-VI (далі Закону) встановлено судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 2 грудня 2021 року, № 1928-IX установлено у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2023 року - 2684 гривні.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.
Кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади, а також на забезпечення архітектурної доступності приміщень судів, доступності інформації, що розміщується в суді, для осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення
Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди у розмірі 75000 гривень, позивач мав би сплатити судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок, який має бути компенсований за рахунок держави, а при поданні апеляційної скарги - 150 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, тобто - 1610 гривень 40 копійок.
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з пунктом 13 частини третьої  статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням викладеного, за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог (26,67%) компенсуванню підлягає судовий збір у розмірі 715 гривень 82 копійки ((1610,40+ 1073, 60) х26,67%=715,82) за рахунок держави.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 489/5632/18.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381,382 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 20 квітня 2023 року змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь  ОСОБА_1 , з 3 000 гривень до 20 000 (двадцяти тисяч) гривень.
В решті рішення залишити без змін.
Змінити розподіл судових витрат.
Судовий збір у розмірі 715 (сімсот п`ятнадцять) гривень 82 копійки компенсувати за рахунок держави шляхом його списання з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 15 червня 2023 року.
Головуючий                                                 Олександр ОДИНАК 

Судді:                                                          Ірина ЛИТВИНЮК

                                                               Наталія ПОЛОВІНКІНА