ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

5 квітня 2023 року                                                                    м. Чернівці
справа № 715/2447/21
провадження 22-ц/822/181/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів : Лисака І.Н., Литвинюк І.М.
секретар Петранюк Ю.Т.
розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Позов обґрунтовано наступним. Сторони перебували у шлюбі з 01.11.2001 року, який було розірвано рішенням Глибоцького районного суду від 26.01.2021 року.
За час шлюбу ними було набуто майно в розумінні ст. 60 СК України, зокрема, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований АДРЕСА_1 , що було оформлене на ім`я відповідачки ОСОБА_1 .
Посилається на те, що після розірвання шлюбу, вони з відповідачкою не можуть дійти згоди щодо поділу вказаного спільного майна.
Просив, ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 1/2 частку спірного майна, як майна спільної сумісної власності подружжя.
ОСОБА_1 звернулася в суд із зустрічним позовом, посилаючись на те, що майно по АДРЕСА_1 є її особистою власністю, так як збудоване за кошти її матері. Вказувала на те, що позивач не брав будь - якої участі у його будівництві. 
Просила суд відмовити у задоволенні первісного позову, посилаючись на його безпідставність та задовольнити її зустрічний позов, яким визнати спірне майно її особистою власністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку загальною площею 294,1 кв.м., житловою - 159,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
Припинено право спільної сумісної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовлено. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Глибоцького районного суду від 13.12.2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити і визнати житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 294,1 кв.м., житловою 159,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.
У задоволені первісного позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - відмовити. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_3 в апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що вказаний житловий будинок було побудовано за її особисті кошти, оскільки вона постійно працювала, що підтверджено довідками про її доходи та випискою з трудової книжки та за кошти, які надавала її матір ОСОБА_4 , яка тривалий час перебуває за межами України на заробітках та має офіційне працевлаштування, що підтверджено довідками, які містяться у матеріалах справи.
Також за власні кошти та кошти її матері вона купувала будівельні матеріали, про що свідчать бухгалтерські документи, надані до суду. 
Судом першої інстанції було залишено поза увагою той факт, що спірне майно було споруджено на земельній ділянці, яка отримана апелянтом в дар, що безумовно в розумінні ст. 57 СК України є її особистою власність.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом 
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб 04.11.2001 року, який був розірваний рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26.01.2021 року.
Встановлено, що сторонами за час перебування в шлюбі спільною працею за спільні кошти було збудовано житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
07.10.2015 року за № ЧВ 182152800453 зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ОСОБА_1 управлінням державної архітектурно - будівельної інспекцією у Чернівецькій області у Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, об`єкта «Будівництво індивідуального житлового будинку літ. А, АДРЕСА_1 ». Початок будівництва 2009 рік, закінчення будівництва 2010 рік.
04.12.2015 року за відповідачкою ОСОБА_1 зареєстровано право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на житловий будинок АДРЕСА_1 , площею 294,1 кв.м на земельній ділянці, кадастровий номер 7321086700:01:012:0174.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 і відповідачка ОСОБА_1 за час перебування в шлюбі працювали, що підтверджується копіями трудових книжок. Подружжя виховувало троє дітей.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказане рішення суду першої інстанції вимогам закону відповідає в повній мірі.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов до висновку, що спірне майно є спільною власністю подружжя та придбане за спільні кошти. Відповідач ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, шо спірне майно придбано хоча і в період шлюбу між позивачем та відповідачем, проте виключно за її особисті кошти. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду. 
За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 -72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно,
що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Як вбачається з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб 04.11.2001 року, який був розірваний рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26.01.2021 року.
Сторонами за час перебування в шлюбі спільною працею за спільні кошти було збудовано житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Будівництво спірного житлового будинку було проведено сторонами за час їх спільного проживання у шлюбі, а тому виходячи із презумпції спільності майна спірний житловий будинок належить до спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що реєстрація прав на спірне майно лише на одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу,  може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.
Доводячи ту обставину, що житловий будинок було побудовано за особисті кошти, апелянт зазначеного належними та допустимими доказами не підтвердила. 
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд першої інстанції дав належну оцінку усім доводам і доказам як позивача так і відповідача по справі, на які вони посилались. Суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за спільні кошти, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах. 
З урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти відповідачки ОСОБА_1 , суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявленого нею зустрічного позову.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доводи апелянта, що її мати працевлаштована за кордоном, має постійний дохід та надала їй грошові кошти для будівельних робіт, відповідно до наданих розписок, не може вважатись тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про будь-яке цільове використання таких коштів та не виключає можливості їх передачі обом членам подружжя для використання в інтересах сім`ї.
Враховуючи, що режим окремого проживання сторін, відповідно до статті 119 СК України, судом не встановлювався розписки надані відповідачкою ОСОБА_1 про отримані кошти у своєї матері ОСОБА_4 не спростовують факт отримання цих коштів в інтересах сім`ї, отже є спільним майном подружжя, а також не дають підстав для висновку про набуття спірного майна саме за рахунок цих коштів. 
Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, апелянтом не надано.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлені фактичні обставини справи щодо походження коштів, за які придбане спірне нерухоме майно, та що спірне майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не заслуговують на увагу, оскільки аналогічні доводи були предметом дослідження і перевірки судом першої інстанції, і вони по своїй суті зводяться до необхідності переоцінки доказів.
Інші доводи апелянта є аналогічними тим доводами, які були викладені в зустрічному позові та перевірялися судом першої інстанції під час розгляду цього спору, однак висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення. 
Суд першої інстанцій забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Відповідно до положеннь  ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. 
При подачі апеляційної скарги на рішення суду, апелянт ОСОБА_1 13.02.2023 року подала до суду заяву про звільнення від сплати судового збору або відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення рішення, у зв`язку з скрутним матеріальним становищем та просила відстрочити сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду 20 лютого 2023 року клопотання  ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення задоволено.
Відстрочено  ОСОБА_1 сплату судового збору в розмірі 30813грн до ухвалення судового рішення у справі.
Враховуючи, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає, з апелянта на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 30813грн за апеляційну скаргу. 
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2022 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги в дохід держави судовий збір в розмірі 30 813 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. 
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 10 квітня 2023 року.         

Головуючий                                               І.Б. Перепелюк 
Судді:                                                       І.Н. Лисак
І.М. Литвинюк