ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/1702/21                        Головуючий суддя І інстанції Семіряд І. В.
Провадження № 22-ц/818/203/23                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: дарування

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 квітня 2023 року                                                                                 м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання Супрун А.В., Волобуєва О.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Богомолова Олексія Олексійовича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2022 року, у справі № 638/1702/21 за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи – Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Горішний Євгеній Вікторович, Сьома Харківська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення державного реєстратора, та 
в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 у лютому 2021 року до суду звернулась з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення державного реєстратора. 
Позов мотивовано тим, що її батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харкові. Після його смерті залишилось спадкове майно: квартира у АДРЕСА_1 , яка була отримана у спадок, квартира у АДРЕСА_2 , яка придбана у шлюбі померлого з його дружиною ОСОБА_1 та зареєстрована за ОСОБА_1 , автомобіль Рено, який придбано під час шлюбу померлого з його дружиною, грошові вклади у відділенні АТ КБ «ПриватБанк». 
Вказує, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є вона, ОСОБА_2 , та дружина померлого – відповідачка ОСОБА_1 . Після смерті батька вона та відповідачка подали до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та була відкрита спадкова справа. Отже, позивач є спадкоємицею першої черги 1/2 часток у спадщині після смерті батька. Батькові на праві спільної сумісної власності подружжя належала квартира за адресою АДРЕСА_2 . Незважаючи на це, ОСОБА_1 13.12.2019 уклала договір дарування вказаної квартири її сину ОСОБА_3 , за яким на теперішній час зареєстровано право власності. 
Вважає, що зазначеною угодою було порушені спадкові права позивача, договір дарування було вчинено з порушенням закону. У зв`язку з чим позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири, скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, припинивши право власності ОСОБА_3 на квартиру.
11.03.2021 відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позов, в обґрунтування якого вказано, що квартира не мала статусу спільної сумісної власності, була придбана у 2011 році на етапі будівництва та оформлена 15.02.2012 за особисті кошти ОСОБА_1 , які отримані внаслідок продажу іншої нерухомості. Відповідачка до вступу у шлюб, а саме з 1985 року мала у власності квартиру за адресою АДРЕСА_3 , яку приватизувала на себе та продала 22.03.2008 за 347690 грн. Частину цих коштів у розмірі 175 тисяч грн відповідачка сплатила пайові внески за квартиру у смт. Пісочин, яку придбала на етапі будівництва у 2006 році та продала вже після введення в експлуатацію у 2011 році за ті ж 175 тис. грн. Кошти, які залишились від продажу цих квартир, приблизно 60 тис. доларів США, були витрачені на придбання квартири АДРЕСА_4 та її ремонт. Отже, фактично джерелом походження коштів на придбання спірної квартири є особисті кошти ОСОБА_1 , які не були спільним майном подружжя та не були набуті під час шлюбу. Ці обставини виключають право власності спадкоємців ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_4 . Отже, спірна квартира була особистою приватною власністю відповідачки.
ОСОБА_2 28.05.2021 подала відповідь на відзив, у якій зазначено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб 20.04.2002. У відзиві ОСОБА_1 зазначає, що спірне майно придбано за її особисті кошти, після продажу квартири АДРЕСА_5 , однак договір купівлі- продажу від 22.03.2008 свідчить, що ця квартира належала ОСОБА_1 з 16.04.2007, документ, що підтверджує право власності на майно є свідоцтво про право власності , видане 16.06.2007. На час придбання квартири відповідач вже перебувала у шлюбі з батьком позивача. Окрім того, надані ОСОБА_1 документи не свідчать про те, що відповідачка сплачувала пайові внески за квартиру у смт. Пісочин саме отриманими коштами від продажу квартири по АДРЕСА_3 або будь- якими іншими особистими коштами. Отже, квартиру по АДРЕСА_6 ОСОБА_1 придбала, перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_4 , таким чином це майно є спільною сумісною власністю подружжя, і розпоряджалась ним ОСОБА_1 , як спільним майном із дозволу чоловіка. У договорі купівлі- продажу квартири у смт. Пісочин зазначено, що договір укладається за згоди ОСОБА_4 , як чоловіка продавця. У договір про наміри від 18.08.2011 купівлі – продажу квартири АДРЕСА_7 зазначено, що сторони гарантують присутність подружжя при укладенні угоди або надання нотаріально посвідченої заяви від будь- кого з подружжя про згоду на придбання об`єкту нерухомості. Таким чином, ОСОБА_1 , придбаючи майнові права на спірну квартиру здійснювала розпорядження спільною власністю подружжя із згоди свого чоловіка, що також свідчить про те, що майно перебувало у спільній сумісній власності.
02.06.2021 представником відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_5 подано заперечення на відповідь на відзив, у якій зазначено, що доказами у справі спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя. До суду надана низка документів, які свідчать про те, що джерелом коштів для купівлі спірної квартири по АДРЕСА_6 є особисті кошти ОСОБА_1 .
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2022 року позов задоволено.
Договір дарування квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , від 13.12.2019, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №1754, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_3 – визнано недійсним.
Рішення державного реєстратора Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горішного Євгенія Вікторовича від 13.12.2019 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексним номер 50215125 – щодо реєстрації права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 , на підставі договору дарування від 13.12.2019, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горішним Є.В., зареєстрований в реєстрі за №1754 - скасовано, припинено право власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , номер запису про право власності 34639903.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачену суму судового збору по 1135 грн з кожного.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Богомолов О.О посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові Булгакової ТО. Відмовити повністю.
Скарга мотивована тим, що квартира була придбана у 2011 році на етапі будівництва та оформлена 15.02.2012 року за особисті кошти ОСОБА_1 , отримані внаслідок продажу іншої нерухомості, що підтверджується як документально так і показаннями свідків, а тому не входить до спадщини.
Вважає, що оскільки спадкодавець не мав права власності на спірну квартиру, то права позивачки на квартиру зі смертю ОСОБА_4 не виникли.
Вказує, що у договорі купівлі-продажу , яка належала ОСОБА_1 нотаріус не зазначає про отримання або неотримання згоди другого з подружжя на вчинення правочин.
Платежі за спірну квартиру на етапі будівництва здійснювались частинами, які внесені саме після відчуження квартири за адресою АДРЕСА_3 .
Зазначає, що судом у рішенні не зазначено жодної конкретної правової норми, з якою може бути пов`язана недійсність договору дарування квартири, хоча зроблено такий висновок.
Вважає недоречним посилання у рішенні на правову позицію Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі №430/1281/14-ц.
Звертає увагу, що судом проігноровано заяву відповідачки про виклик свідків та справа розглянута без належного повідомлення учасників справи-відповідачів про її розгляд, що є достатньою підставою ля скасування судового рішення.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що квартира АДРЕСА_4 була придбана ОСОБА_1 у період шлюбу з ОСОБА_4 , а тому є спільною сумісною власністю.
Договір дарування, укладений ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , є недійсним, оскільки укладений ОСОБА_1 у порушення норм СК України та ЦК України, які передбачають згоду співвласника на його укладення, яка у даному випадку була відсутня.
При цьому, судом, на виконання вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховано правову позицію, викладену у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц.
Також зазначено, що оскільки судом визнано договір дарування, на підставі якого прийнято рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на спірну квартиру, визнано недійсним, рішення державного реєстратора підлягає скасуванню, з наступним припиненням права власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою АДРЕСА_2 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 є батьком позивача ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , яке видане Палацом новонародженних (а.с.16).
18.11.2000 позивач ОСОБА_2 уклала шлюб та змінила прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серія НОМЕР_2 та копією паспорту позивача (а.с. 9-14, 17).
20.04.2002 ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть №322 та копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 , яке видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а.с. 23,181).
27.01.2020 та 10.03.2020 ОСОБА_2 звернулась з заявою до Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 (а.с. 24,25).
З листа завідувача Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори від 04.03.2021 №431/02-14 вбачається, що нотаріальної конторою, після померлого ОСОБА_4 заведено спадкову справу №736/2019. 
20.12.2019 заяву про прийняття спадщини подала дружина померлого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 заяву про прийняття спадщини подала дочка померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 заяву про прийняття спадщини подала дочка померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 видано свідоцтво про право власності дружині померлого ОСОБА_1 на 1\2 частку в праві спільної власності на автомашину на 1\2 частку грошових вкладів. 
23.07.2020 видано свідоцтво про право на спадщину за законом дружині померлого ОСОБА_1 на 1\2 частку в праві спільної власності на квартиру, 1\4 частку в прав спільної власності на автомашину та 1\4 частку грошових вкладів.
10.09.2020 видано свідоцтво право на спадщину за законом видано дочці померлого ОСОБА_2 на 1\2 частину в праві спільної власності на квартиру, 1\4 частку в праві спільної власності на автомашину та 1\4 часту грошових коштів. Відомостей щодо квартири за адресою АДРЕСА_2 не надавалось. Заяв від інших спадкоємців про прийняття або про відмову від спадщини не надходило. Інших свідоцтв на спадщину не видавалось (а.с. 72).
У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного між відповідачами, позивач посилається на те, що даний правочин суперечить закону та порушує її права.
За правилами ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічні приписи містяться і у ч.3 ст.368 ЦК України.
При цьому ч. 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Так, відповідно до частини першої цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Частиною першою статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Згідно з частиною 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частиною першою статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
За змістом статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.
У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.
Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.
Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
З копії паспорту померлого ОСОБА_4 вбачається, що 20.04.2002 останній зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 . Аналогічні обставини підтверджуються витягом з актового запису (а.с. 20,182).
Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.12.2019 №192961445 підтверджується, що свідоцтво на право власності на спірну квартира АДРЕСА_4 видано 15.02.2012 виконавчим комітетом Харківської міської ради. 
22.02.2012 прийнято рішення про державну реєстрацію та цього ж дня внесено запис про приватну власність на квартиру за ОСОБА_1 . 
Тобто, квартира АДРЕСА_4 придбана ОСОБА_1 у період шлюбу з ОСОБА_4 та відповідно до приписів ст. 60 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Також з матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 його дружина ОСОБА_1 уклала договір дарування, відповідно до якого остання подарувала квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_3 (а.с. 166).
13.12.2019 ОСОБА_3 , на підставі договору дарування, зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.02.2021 №243133114 (а.с. 26-27).
З огляду на вищевказані обставини суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що квартира АДРЕСА_4 належала ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя. Після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_1 та донька - позивач у справі. 
Відтак дарувальником було відчужено об`єкт спадкового майна за відсутності згоди на це іншого співвласника та порушення внаслідок цього його прав, які були захищені судом.
Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників право оскаржити договір з підстав його недійсності.
Саме такий правовий висновок щодо змісту вказаних норм матеріального права було висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, який суд першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України правильно застосував у даній справі.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що зазначена квартира була придбана під час шлюбу, але за власні кошти ОСОБА_1 оскільки нею було продано власну квартиру 22.03.2008 року колегією суддів відхиляються за недоведеністю, виходячи з наступного.
З договору купівлі-продажу від 22 березня 2008 року вбачається, що квартира , яку відчужила ОСОБА_1 належала їй з 16 квітня 2007 року, тобто під час перебування у шлюбі зі спадкодавцем, тому на це майно розповсюджується презумпція спільного майна подружжя. Доводи апелянта щодо необхідності допиту свідків на підтвердження належності їй грошових коштів, за які була придбана спірна квартира у спільному шлюбі – є безпідставними, оскільки за змістом норми ч. 1 ст. 218 ЦК України спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя має відбуватися на підставі письмових доказів.
Відповідно до ч. 3 ст. 64 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Всупереч визначеного у вказаних нормах ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку відповідачка не надала до суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що отримані нею від продажу належній їй на праві особистої власності квартири за адресою АДРЕСА_3 , яку вона приватизувала та продала 22.03.2008 за 347690 грн., - вона використала на придбання шляхом участі у дольовому будівництві квартири АДРЕСА_8 , та – на придбання спірної квартири АДРЕСА_4 . Необхідних для таких випадків відповідних письмових документів на підтвердження використання цих коштів на придбання згаданих квартири АДРЕСА_8 та спірної квартири АДРЕСА_4 відповідачка до суду не надала та не спростувала нотаріально посвідчену згоду її чоловіка на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 , яка є обов`язковою згідно норми ч. 3 ст. 64 СК України, що ця квартира належала їм на справі спільної сумісної власності. 
З огляду на це є недостанім для спростування презумпції спільної сумісної власності на спірну квартиру АДРЕСА_4 , яка була придбана через значний проміжок часу (більше трьох років) після продажу належній їй на праві особистої власності квартири за адресою АДРЕСА_3 , та за відсутності відповідних письмових доказів використання відповідачкою її особистих коштів на придбання спірної квартири.
Тому колегія суддів відхиляє за недоведеністю доводи скарги про те, що фактично джерелом походження коштів на придбання спірної квартири було особисті кошти відповідачки ОСОБА_1 .
Отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, оскільки вчинення правочину за відсутності згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном (часткою майна), яке є спільною сумісною власністю, суперечать принципу рівності прав співвласників та є підставою для визнання правочину щодо розпорядження спільним майном недійсним.
Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги немає.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Богомолова Олексія Олексійовича залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення виготовлено 10 квітня 2023 року.

Головуючий                                                                                         В.Б. Яцина

Судді колегії                                                                                         І.В. Бурлака

                                                                               Ю.М. Мальований.