04.07.23
22-ц/812/679/23
Провадження № 22-ц/812/679/23 Головуючий суду першої інстанції Репушевська О.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2023 року м. Миколаїв Справа № 479/281/23
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання – Калашник А.О.,
без участі учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2 , на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 08 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Репушевської О.В., в залі судового засідання в смт Криве Озеро, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком,-

В С Т А Н О В И В:

 
02 березня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком.
Доводи позову обґрунтовував тим, що він з 29 вересня 2015 року перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 . Від шлюбу у них народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Сторони перестали знаходити взаєморозуміння та мають різні погляди на життя, у зв`язку із чим з жовтня 2022 року перестали вести спільний побут та проживають окремо. Протягом тривалого часу сімейно – шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, а сам шлюб носить формальний характер. Відповідач не проживає разом з ним і не має намірів повертатися, що свідчить про неможливість поновлення шлюбних відносин.
15 лютого 2023 року сторони уклали шлюбний договір, на підставі якого самостійно вирішили майнові відносини, а також договір між батьками щодо визначення місця проживання дитини та порядок здійснення прав на підтвердження відсутності спору між батьками щодо місця проживання дитини. 
Отже їх спільна дитина залишилася проживати разом з ним, спір щодо місця проживання дитини відсутній. Відповідач не заперечує проти залишення дитини проживати разом з ним.
Посилаючись вказані обставини, ОСОБА_1 просив розірвати шлюб та залишити проживати доньку ОСОБА_4 разом з ним. 
Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 08 травня 2023 року позовна вимога ОСОБА_1  до  ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволена.
Шлюб між  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який зареєстровано 29 вересня 2015 року виконавчим комітетом Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області розірвано.
Після розірвання шлюбу відповідачу залишено прізвище, набуте під час шлюбу - " ОСОБА_5 ".
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_3 , в частині вимоги про залишення проживання дитини разом з батьком - закрито на підставі пункт у 2 частини 1статті 255 ЦПК України.
Рішення суду мотивовано відсутністю у сторін бажання зберегти сім`ю, у зв`язку із чим подальше спільне життя подружжя неможливе, збереження сім`ї суперечить їх інтересам, шлюб носить формальний характер, а тому слід його розірвати.
Закриваючи провадження у справі в частині вимоги про залишення проживання дитини з батьком, суд виходив із відсутності предмета спору, оскільки дитина постійно проживає разом з батьком ОСОБА_1 і це питання врегульовано самими сторонами. 
Не погодившись з рішенням суду в частині закриття провадження у справі за позовними вимогами про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального права, просив рішення суду в цій частині скасувати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував висновки Верховного Суду викладені у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, не надав жодної оцінки іншим висновкам викладених в постановах Верховного Суду, помилково зробив висновок про відсутність у суду повноважень вирішити питання про залишення дитини проживати разом з одним із батьків одночасно із вимогою про розірвання шлюбу.
Звертає увагу суду на те, що вирішення одночасно із розірванням шлюбу питання про залишення дитини проживати разом з одним із батьків та визначення місця проживання дитини не є тотожними поняттями. Вимога про визначення проживання дитини є окремим способом захисту і заявляється тоді, коли між сторонами наявний спір щодо місця поживання дитини. У свою чергу, залишення проживати дитину разом із батьком не пов`язано із зміною місця проживання дитини, а є констатацією місця фактичного проживання дитини за результатом розірвання шлюбу між батьками дитини.
Апелянт зазначив, що в позові була заявлена вимога розірвати шлюб та одночасно із цим, вимога залишити проживати дитину разом із батьком. Після припинення фактичного проживання донька фактично залишилась проживати разом із ним, спір щодо місця проживання дитини відсутній.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки цим доводам та практики Верховного Суду та судів апеляційної інстанції з цього питання та безпідставно закрив провадження у справі.
На день слухання справи, відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надходило.
Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, проте про час , дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку з чим апеляційний суд відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України розглянув справу без участі учасників справи. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
  Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення в оскаржуваній частині зазначеним вимогам відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони з 29 вересня 2015 року перебували у шлюбі, який зареєстрували в виконавчому комітеті Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 . 
Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з батьком.
Відповідно до пунктів 1.2, 1.3 Договору між батьками щодо визначення місця проживання дитини та порядок здійснення батьківських прав від 15 лютого 2023 року, встановлено, що батьки домовилися про місце проживання дитини та порядок здійснення батьківських прав батьком та матір`ю, яка проживатиме окремо від дитини. Місце проживання дитини батьки визначили разом з батьком за місцем його реєстрації за адресою АДРЕСА_1 . 
Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Обґрунтовуючи позов у частині вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини позивач зазначав, що сімейні стосунки між сторонами фактично припинені, збереження сім`ї є неможливим. Вказував, що сторони дійшли згоди і вирішили, що місце проживання дитини повинно бути визначено разом із батьком.
Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Суд першої інстанції ухвалив рішення про розірвання шлюбу сторін та в цій частині воно сторонами не оскаржується.
У відповідності до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (частина 1 статті 161 СК України).
Вирішуючи позовні вимоги про встановлення місця проживання дитини сторін, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність предмета спору в цих позовних вимогах та закрив провадження у справі в цій частині. При цьому виходив з того, що малолітня ОСОБА_6 постійно проживає разом з батьком ОСОБА_1 і це питання врегульовано самими сторонами шляхом укладення Договору між батьками щодо визначення місця проживання дитини та порядок здійснення батьківських прав, укладеного сторонами 15 лютого 2023 року. Цим договором встановлено, що батьки домовилися про місце проживання дитини та порядок здійснення батьківських прав батьком та матір`ю, яка проживатиме окремо від дитини. Місце проживання дитини батьки визначили разом з батьком за місцем його реєстрації за адресою АДРЕСА_1 . 
Позовна заява не містить доводів та доказів, які б свідчили про порушення умов цього договору з боку відповідача – матері дитини, або незгоду останньої з рішенням суду, яке оскаржується.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Пунктом 2 частини 1 статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Отже, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
З огляду на підхід Великої Палати Верховного Суду у зазначеній справі, Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 було сформульовано висновок, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.
У справі, що переглядається, встановлено, що на час звернення позивача до суду з вказаним позовом сторони вже узгодили питання про визначення місця проживання дитини, уклавши відповідний договір від 15 лютого 2023 року, підчас розгляду справи відповідач будь-яких заперечень з цього питання не надавала, позивач в свою чергу будь-яких доводів щодо невиконання відповідачем попередньої досудової домовленості сторін щодо визначення місця проживання дитини з батьком не зазначав та відповідних доказів не надавав. За такого, колегія суддів погоджується з висновками суду, що дії сторін щодо урегулювання питання щодо визначення місця проживання з батьком, фактичне проживання дитини з батьком на виконання умов укладеного договору, свідчить про те, що самими сторонами це питання урегульоване, а тому предмет спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини відсутній. За такого, суд першої інстанції правильно закрив провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору.
Посилання скаржника на неврахуванням судом першої інстанції правових висновків щодо застосування норм права в аналогічних справах, розглянутих Верховним Судом, зокрема, в постановах від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 646/13541/15ц, від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21 не заслуговують на увагу, оскільки у наведених справах та у справі, що переглядається, обставини справи не є подібними, оскільки у перелічених справах між сторонами існує спір про місце визначення проживання дитини.
       Отже, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про безпідставність закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини, оскільки у даному випадку такий висновок суду першої інстанції відповідає нормам процесуального права.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині закриття провадження у справі за позовними вимогами про визначення місця проживання дитини, тому апеляційний суд переглядає оскаржуване судове рішення в апеляційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, наведених заявником в апеляційній скарзі.
В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується, тому апеляційний суд не вдається до оцінки і аналізу їх законності і обґрунтованості у неоскарженій частині.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі стосовно вимог про визначення місця проживання дитини ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає задоволення.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З огляду на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 08 травня 2023 року в частині закриття провадження у справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

        Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 04 липня 2023 року.