ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року	Львів	Справа № 260/3404/21 пров. № А/857/22319/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Кузьмича С.М., Улицького В.З.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року у справі №260/3404/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії (головуючий суддя першої інстанції – Ващилін Р.О., місце ухвалення – м. Ужгород, дата складання повного тексту – 08.11.2021),-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, з 1994 року перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Закарпатській області та отримує пенсію за віком. На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 №260/3280/20 органом Пенсійного фонду проведено розрахунок його пенсії, виходячи з розміру заробітної плати 2970 карбованців, згідно довідки Закарпатського обласного військового комісаріату від 10.06.2020 №3540. За результатами проведеного перерахунку його пенсії Головним управлінням ПФУ в Закарпатській області застосовано обмеження щодо виплати такої, передбачене п. 3 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Такі дії відповідача вважає протиправними та такими, що суперечать рішень Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)/2021, від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, а також порушують його права на соціальний захист і пенсійне забезпечення.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зокрема апелянт вказує на те, що він брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи як військовозобов`язаний, офіцер кадрового складу від час виконання обов`язків, внаслідок чого часткового втратив працездатність та став особою з інвалідністю. 
Апелянт зазначає, що належить до кола військовослужбовців і за рівнем соціального забезпечення має бути прирівняний до військовослужбовців офіцерів кадрового складу. Пенсія військовослужбовця, який брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, на підставі положень ст. 59 Закону №796-ХІІ може бути переархована та має виплачуватися в порядку передбаченому розділом ІІІ Закону №2262-ХІІ. Вибір порядку та умов нарахування і виплати пенсії є правом позивача. З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ) є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 року та інвалідом ІІ групи, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями посвідчення № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 . Окрім того, відповідно до довідки Закарпатського обласного військового комісаріату №888 від 16.05.2013, полковник ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних силах та наказом Першого заступника Міністра оборони України №092 від 20.07.1996 звільнений у відставку за пп. «в» п. 65 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу (за станом здоров`я).
Станом на день виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі – ГУ ПФУ в Закарпатській області) та отримує пенсію по інвалідності в розмірі фактичних збитків відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду №260/3280/20 від 26.02.2021 ГУ ПФУ в Закарпатській області 05 травня 2021 року проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 , при якому застосовано обмеження максимального розміру такої 10 прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, що втратили працездатність.
Вважаючи протиправними дії ГУ ПФУ в Закарпатській області щодо обмеження його пенсії максимальним розмір, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції в позові відмовив з тих підстав, що відсутність у відповідача законних підстав для здійснення виплати нарахованої пенсії позивача без обмеження граничного розміру, передбаченого ст. 67 Закону №796.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, їх соціальний захист регламентує Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі – Закон №796).
Ст. 14 Закону №796 визначено чотири категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Пенсії таким особам встановлюються у вигляді державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, що призначається після виникнення права на державну пенсію (ч. 1 ст. 49 Закону №796).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є колишнім військовослужбовцем та відноситься до першої категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, як особа з інвалідністю з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, щодо якої встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою.
Так, ст. 59 Закону №796 гарантує військовослужбовцям, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, право на пенсію, яка обчислюється з їх грошового забезпечення згідно з цим Законом та іншими законодавчими актами.
Військовослужбовцям пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї за їх бажанням можуть призначатися на умовах і в порядку, визначених законодавством для осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), або відповідно до статті 54 цього Закону.
Особам, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю, пенсія по інвалідності обчислюється відповідно до цього Закону або за бажанням таких осіб - з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року.
Відповідно до положень ст. 54 Закону №796, пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.
Отже, провівши правовий аналіз Закону №796, суд дійшов висновку, що такі передбачають право вибору військовослужбовців порядку та умов нарахування пенсії по інвалідності, зокрема: за нормами ст. 54 Закону, або ж Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-ХІІ.
З матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 слідує, що такий з 02 вересня 2013 року отримує пенсію по інвалідності в розмірі фактичних збитків відповідно до Закону №796.
Спірні правовідносини виникли з приводу обмеження розміру пенсії, що отримує ОСОБА_1 , 10 прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.
Правомірність своїх дій орган Пенсійного фонду обґрунтовує положеннями ч. 3 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV та ст. 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668 від 08.07.2011.
Оцінюючи правомірність таких дій відповідача крізь призму основних засад адміністративного судочинства, суд звертає увагу на те, що положення ч. 3 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки такі регламентують розмір пенсії за віком, тоді як позивач отримує пенсію по інвалідності, передбачену Законом №796, що є спеціальним нормативно-правовим актом в спірних правовідносинах.
Разом з тим, ст. 67 Закону №796 (в редакції Закону України №1774-VIII від 06.12.2016) передбачено, що максимальний розмір пенсії  (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною)  не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.
Зміни внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06 грудня 2016 року №1774 до Закону №796 неконституційними не визнавалися, отже є чинними, а тому підлягають до застосування всіма юридичними та фізичними особами.
Вказане кореспондується також з положеннями Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI, який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року та прийнятий з метою визначення заходів подальшого реформування пенсійної системи та збалансування солідарної системи пенсійного страхування.
Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до, зокрема, Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Як встановлено п. 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI, обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом (до 1 жовтня 2011 року).
Судом встановлено, що пенсія по інвалідності в порядку ст. 54 Закону №796 ОСОБА_1 була призначена з 02 вересня 2013 року, отже після набрання чинності Закону України від 08 липня 2011 року №3668-VI, а тому виключення, передбачені п. 2 «Прикінцевих та перехідних положень» такого законодавчого акту до спірних правовідносин застосовані бути не можуть.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи та зміст наведених норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на момент проведення перерахунку пенсії позивачу, законодавчими нормами були встановлені обмеження максимального розміру такої, які носять імперативний характер, неконституційними не визнавались, є чинними та обов`язковими до виконання.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Колегія суддів приймає до уваги Висновок №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Апеляційний суд, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Крім того, у рішеннях ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року у справі №260/3404/21 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	В. З. Улицький