12.04.23
22-ц/812/319/23
Справа №478/1574/21
Провадження № 22-ц/812/319/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
11 квітня 2023 року                                                 м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання - Стрілець К.О., 
за участі представника позивача - Задерецького В.А.,
відповідача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеконференції
апеляційну скаргу
представника позивача ОСОБА_2 – 
адвоката Задерецького Віталія Анатолійовича
на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2022 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Сябренко І.П., повний текст складено 04 січня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 4823683200:01:000:0005, площею 18.79 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована в межах території Михайлівської сільської ради Баштанського (Казанківського) району Миколаївської області.
Зазначена земельна ділянка перебуває в користуванні відповідача ОСОБА_1 на підставі договору оренди землі від 11 грудня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за індексним номером: 23997551 від 12 грудня 2017 року.
За умовами вказаного договору, ОСОБА_2 передав в оренду відповідачу ОСОБА_1 належну йому земельну ділянку, строком на 15 років, під зворотне зобов`язання останнього сплачувати орендну плату в грошовій формі один раз на рік у строк до 31 грудня щороку. Розмір орендної плати повинен був становити дві тисячі гривень за 1 га землі, без урахування індексу інфляції.
Однак, в порушення умов договору відповідач ОСОБА_1 , в період з 2017 по 2021 роки, не сплачує орендну плату за користування землею.
Посилаючись на викладене, а також на те, що систематична несплата відповідачем орендної плати є підставою для розірвання договору оренди землі, просив розірвати договір оренди землі від 11 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за індексним номером: 23997551 від 12 грудня 2017 року.
Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Мотивуючи підстави для відмови у задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів на підтвердження своїх тверджень щодо систематичної несплати орендної плати, через що відсутні підстави вважати, що права позивача порушені та потребують судового захисту відповідно до вимог ст.32 Закону України «Про оренду землі».
Із наданої до суду відповідачем копії розписки вбачається, що орендодавець отримав від орендаря грошові кошти у розмірі 480000 грн, на сімейні потреби і лікування, які фактично є орендною платою виплаченою за період з 2017 року по 2021 рік, згідно Договору оренди землі від 11 грудня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що спростовує доводи позивача про систематичну несплату орендної плати станом на день пред`явлення позову, як підставу для розірвання договору оренди.
В свою чергу позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження звернень до відповідача з вимогою сплатити орендну плату за землю за 2017-2021 роки.
З урахуванням встановленого, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_2 не надано беззаперечних доказів систематичного (два і більше разів) невиконання умов договору оренди землі щодо сплати орендної плати, тому позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
В апеляційній скарзі позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його необґрунтованим і незаконним, судом невірно надана оцінка встановленим обставинам, які мають значення для справи, деяким дослідженим доказам надана невірна оцінка, не врахована обставина, що гроші за наявною у справі розпискою не були передані.
Просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Посилається на те, що при вирішенні цієї справи суд невірно дійшов висновку, що відповідачем доведено факт сплати оренди і передання грошових коштів за розпискою без дати.
Також, судом не визначена правова природа поданої розписки, та не надана правова оцінка її змісту, де зазначено " ОСОБА_2 взяв гроші у ОСОБА_3 в період з 2016 р. по 2021 р. по травень на сімейні потреби і лікування у сумі 480000 гр. (чотириста вісімдесят тисяч гр.) гроші отримав у повному обсязі за оренду землі 18,79 га кад. № 4823683200:01:000:0005" у підписаній розписці без дати вжито з використанням слів "взяв на сімейні потреби і лікування" без умови їх повернення, і що сплачені платежі орендної плати у певному розмірі та за які періоди.
Судом не враховано що згідно статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.
Суд належним чином не дослідив подані сторонами докази у справі, побудувавши свої висновки на припущеннях.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення.
Відповідач у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.
Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що в силу ч. 2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без його участі.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 , відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.7), є власником земельної ділянки з кадастровим номером 4823683200:01:000:0005, площею 18,79 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Михайлівської сільської ради Баштанського (Казанківського) району Миколаївської області.
11 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі площею 18,79 га., кадастровий номер 4823683200:01:000:0005. Термін дії договору становить 15 років (п. 8 Договору). Державну реєстрацію вказаного договору проведено 12 грудня 2017 року номер запису про інше речове право: 23997551 (а.с.9-10, 8).
Пунктом 9 договору узгоджено, що орендна плата вноситься орендарем в грошовій формі в розмірі 2000 грн за 1 га землі в рік.
Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без урахування індексів інфляції і вноситься до 31 грудня щороку (п.п.10,11 договору).
Розмір орендної плати переглядається один раз на рік у разі зміни умов господарювання, передбачених договором, зміни розміру земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції, погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами, однак не частіше одного разу на рік після завершення сільськогосподарських робіт та збирання врожаю (п.13 договору).
У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 120% від ставки НБУ несплаченої суми за кожен місяць прострочення (п.14 договору).
Отже, за умовами вказаного договору оренди землі сторони фактично погодили, що орендна плата сплачується у грошовому вигляді один раз на рік та становить 37580 грн. (2000 х 18,79 га).
Відповідно до змісту п.36 договору оренди землі його дія припиняється шляхом його розірвання, зокрема, за рішенням суду на вимогу однієї із сторін.
Звертаючись до суду із даним позовом позивач вказував, що відповідачем орендна плата за період 2017-2021 роки не виплачувалась, отже відповідач систематично не виконує умови договору щодо сплати орендної плати.
Спростовуючи доводи позову відповідач ОСОБА_1 надав до суду копію розписки (написання якої позивач не заперечував) з якої вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти, в період з 2016 року по травень 2021 рік на сімейні потреби і лікування, в сумі 480000 грн. у повному обсязі за оренду земельної ділянки площею 18.79 га, кадастровий номер 4823683200:01:000:0005. Розписка виконана на окремому аркуші паперу, яку ОСОБА_2 власноручно підписав (а.с.21).
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів на підтвердження своїх тверджень щодо систематичної несплати орендної плати, через що відсутні підстави вважати, що права позивача порушені та потребують судового захисту відповідно до вимог ст.32 Закону України «Про оренду землі».
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права із правильним застосуванням правових висновків.
Між сторонами виник спір з приводу дострокового розірвання Договору оренди землі з підстав порушення його умов в частині сплати орендної плати.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін, зокрема у випадках, встановлених договором або законом.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 31 якого, договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін.
За правилами частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №183/262/17 зроблено висновок, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки).
Тобто, зазначені положення закону вимагають саме систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає можливість дійти висновку, що при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди земельної ділянки з підстави, передбаченої пунктом "д" статті 141 ЗК України, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України, згідно з якою необхідна наявність істотного порушення стороною договору.
Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду України від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18), вказано, що при розірванні договору оренди землі з підстав невиплати орендної плати позивачу доведенню підлягає наявність в сукупності двох умов: істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 зазначено, що «зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться».
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів палати Касаційного господарського суду від 02 травня 2018 року у справі № 925/549/17. При цьому систематичне порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилався на те, що він не одержав орендну плату за період з 2017 по 2021 роки користування відповідачем земельною ділянкою, а тому договір підлягає розірванню.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.
Згідно зі статтею 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Чинне законодавство про оренду землі не містить заборони сплати орендної плати за майбутні періоди користування земельною ділянкою. Умови договору оренди землі про сплату орендної плати за майбутні періоди можуть бути погоджені сторонами договору оренди у формі, передбаченій статтею 14 Закону України «Про оренду землі».
Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 321/329/17 (провадження № 61-16545св18).
Враховуючи положення статті 531 ЦК України, зміст розписки за 2021 рік ( а.с.21), який свідчить про те, що ОСОБА_2 визнав як отримання від ОСОБА_1 за період з 2017 року по травень 2021 року коштів у сумі 480 000 грн. в рахунок орендної плати вказаної земельної ділянки, так і дії орендаря, який сплатив вказану суму, слід дійти висновку, що сторони погодили у письмовій формі вказаний порядок сплати орендної плати, і цей порядок було реалізовано сторонами, отже у орендаря станом на день пред`явлення позову була відсутня заборгованість перед орендодавцем по сплаті орендної плати за користування земельною ділянкою.
ОСОБА_2 , який достовірно був обізнаний із умовами договору оренди землі та перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно та розуміючи значення своїх дій, протягом п`яти років не заявлено жодної претензії ОСОБА_1 щодо виплати йому щорічно орендної плати.
Між тим, виходячи з загальних засад цивільного законодавства, визначених ст.3 ЦК України, зокрема, добросовісності, яка передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав, вбачається, що ОСОБА_2 , діючи недобросовісно, не заперечуючи факту написання ним власноручно розписки про отримання за період з 2016 по травень 2021 року значної суми грошових коштів, на даний час стверджує про неотримання ним орендної плати.
У суб`єктивному значенні добросовісність може розглядатися як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Зважаючи на наведене, позивачем не було надано суду належних доказів на підтвердження його позовних вимог щодо істотного порушення орендарем умов договору, позбавлення його права на те, на що він розраховував при укладенні договору оренди земельної ділянки.
Також, позивачем не було надано суду належних доказів на підтвердження того, що він не отримував від відповідача грошових коштів у розмірі 480 000 грн. у рахунок сплати орендної плати на час написання ним розписки за вказаний у ній період, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що розписка не містить умов про повернення коштів та сплату платежів орендної плати у певному розмірі та за які періоди не заслуговують на увагу, так як вказані кошти позивачем отримано не в борг за договором позики у порядку ст.ст.1046-1050 ЦК України, а в рахунок оплати орендної плати за період з 2016 по травень 2021 року.
За такого, доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не виконувались умови договору оренди землі щодо своєчасного і повного внесення орендної плати є безпідставними та спростовуються матеріалами справи і встановленими судами обставинами.
Інші доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване та справедливе судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 – адвоката Задерецького Віталія Анатолійовича залишити без задоволення, рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                Ж.М. Яворська

Судді                                                                        Т.М. Базовкіна 

       Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 12 квітня 2023 року.