ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року	Львів	Справа № 500/4591/22 пров. № А/857/4228/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Мандзієм Є.П. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Тернополі) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                         в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просила визнати протиправною відмову ГУ ПФУ №1900-0211-8/29128 від 05.10.2022 про відмову їй у зарахуванні до пільгового стажу період роботи з 02.02.2004 по 08.11.2018 на посаді молодшої медичної сестри (буфетниця інфекційного відділу) Збаразької центральної районної комунальної лікарні та призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п.“б” ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788) та зобов`язати відповідача зарахувати їй до пільгового стажу вказаний період роботи на посаді молодшої медичної сестри (буфетниця інфекційного відділу) Збаразької центральної районної комунальної лікарні та призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п.“б” ст.13 Закону №1788.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 08.02.2023 позовні вимоги були задоволені повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, пенсійний орган подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на день звернення 26.09.2022 до органів Пенсійного фонду за призначенням пенсії на пільгових умовах позивачка не досягла пенсійного віку, встановленого п.2 ч.2 ст.114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058). При цьому, у листі ГУ ПФУ №1900-0211-8/29128 від 05.10.2022 зазначено, що за наданими заявником документами та з урахуванням даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, загальний стаж становить 32 роки 2 місяці 15 днів, пільговий стаж за Списком №2 становить 2 роки 7 місяців 27 днів, а тому відсутнє право на пенсію за віком на пільгових умовах станом на дату звернення, а право на пенсійну виплату настане з 15.12.2034. На думку відповідача, рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, яке покладено в основу обґрунтувань позову, не відновлює дію Закону №1788, не змінює правове регулювання спірних правовідносин. Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 впливає на право призначення пенсії на пільгових умовах, яке виникло до 11.10.2017. Тобто, досягти віку, передбаченого Законом №1788, для призначення пільгової пенсії з урахуванням рішення Конституційного Суду України особі необхідно було до 11.10.2017.
Позивачка не скористалась правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що позивачка протягом трудової діяльності працювала на різних посадах, що підтверджується відомостями її трудової книжки НОМЕР_1 від 08.07.1991.
26.09.2022 позивачка звернулась до ГУ ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Листом ГУ ПФУ №1900-0211-8/29128 від 05.10.2022 позивачці було відмовлено у призначенні пенсії згідно п.2 ч.2 ст.114 Закону №1058, з підстав недосягнення віку 55 років. За наданими документами та враховуючи дані реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, загальний стаж роботи становить 32 роки 2 місяці 15 днів. Пільговий стаж за Списком №2 становить 2 роки 7 місяців 27 днів, до якого не зараховано період роботи з 02.02.2004 по 08.11.2018, оскільки період роботи, зазначений в пільговій довідці №1739 від 21.09.2022 не відповідає записам трудової книжки. Додатково повідомлено, що професію молодша медична сестра (санітарка - прибиральниця палатна) не передбачено постановою Кабінету Міністрів України №461 від 24.06.2016. Дата, з якої ОСОБА_1 матиме право на пенсійну виплату 15.12.2034.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відмова позивачці, яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років, в призначенні пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням недосягнення нею пенсійного віку - 55 років, визначеного п.2 ч.2  ст.114 Закону №1058, є протиправною.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Статтею 46 Конституції України кожному гарантується право на соціальний захист, що, крім іншого, включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.
Згідно ч.4 ст.24 Закону №1058, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 48 Кодексу законів про працю України, статтею 62 Закону №1788 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст.62 Закону №1788, постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 було затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Згідно п.1, 2 Порядку №637, за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до п.20 Порядку №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).
У довідці має бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу, професія або посада, характер виконуваної роботи, розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи, первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Відтак, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
З матеріалів справи видно, що до страхового стажу позивачки не зараховано періоди роботи з 02.02.2004 по 08.11.2018, оскільки період роботи, зазначений в пільговій довідці №1739 від 21.09.2022 не відповідає записам трудової книжки.
З трудової книжки НОМЕР_1 від 08.07.1991 вбачається, що позивачка з 02.02.2004 була переведена на посаду молодшої медичної сестри (буфетниці інфекційного відділу), з 18.02.2020 назву посади змінено на молодшої медичної сестри (санітарки буфетниці) інфекційного відділення, з 02.04.2020 переведено на посаду молодшої медичної сестри (санітарки-прибиральниці палатної) інфекційного відділення, з 16.04.2020 звільнено із займаної посади згідно ст.38 КЗпП України за власним бажанням.
Колегія суддів зазначає, що всі записи трудової книжки позивачки відповідають відомостям щодо її особи та підтверджуються матеріалами справи.
З довідки комунального некомерційного підприємства “Збаразька центральна лікарня” Збаразької міської ради №1739 від 21.09.2022 про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів позивачка працювала повний робочий день з 06.06.2002 по 24.08.2003, з 02.02.2004 по 16.04.2020 на посаді молодшої медичної сестри (санітарки-прибиральниці палатної), молодшої медичної сестри - буфетниці, що передбачена Списком №2 розділ XXIV код професії 5132 на підставі постанови Кабінету Міністрів України №461 від 24.06.2016.
Стаж становить 17 років 5 місяців 2 дні. Під час виконання функціональних обов`язків має безпосередній контакт з інфекційними хворими, що не виключає ризику його інфікуванню.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що спірні періоди роботи позивачки з 02.02.2004 по 08.11.2018 підлягають зарахуванню до її пільгового стажу за Списком №2.
Разом з тим, атестація робочих місць професій і посад, в тому числі, молодшої медичної сестри (буфетниці) інфекційного відділу, молодшої медичної сестри (санітарки буфетниці) інфекційного відділення, молодшої медичної сестри (санітарки-прибиральниці палатної) інфекційного відділення, проведена та підтверджена висновками, а саме : щодо якості проведеної атестації робочих місць за умовами праці №076/05 від 02.02.2004, №05-2/405 від 15.06.2004, №01-02/067 від 11.02.2009, №03-01/01/319 від 04.07.2014, №01-01/01/234 від 18.10.2019.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що на підприємстві, де працювала позивачка, було проведено атестацію робочих місць за умовами праці, за результатами яких підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за посадами молодшої медичної сестри (буфетниці) інфекційного відділу, молодшої медичної сестри (санітарки буфетниці) інфекційного відділення, молодшої медичної сестри (санітарки-прибиральниці палатної) інфекційного відділення, що містяться у Списку №2, які вона займала в спірний період з 02.02.2004 по 08.11.2018, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці, довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, висновками щодо якості проведеної атестацій робочих місць за умовами праці.
Посилання відповідача на те, що код професії працівників робочих місць інфекційного відділення та кабінету інфекційних захворювань (молодша медична сестра (санітарка палатна), молодша медична сестра (санітарка буфетниця) зазначений у висновку щодо проведеної атестації робочих місць за умовами праці Збаразької центральної районної лікарні - №2-ХХГУ-КП 5132, та код професії зазначений за аналогічними робочими місцями у висновках Головного державного експерта з умов праці Тернопільської області щодо якості проведеної атестації робочих місць за умовами праці в Збаразькій центральній районній лікарні у 1998, 2003, 2008, 2014 роках - 22660000а-17545/КП 5132 та 24а-КП 5132, тобто містять інші позиції, є безпідставними у спірних правовідносинах.
Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, а також порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначає Закон №1058.
Статтею 8 Закону №1058 гарантовано право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Згідно ч.3 ст.4 Закону №1058, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.
Відповідно до ст.5 Закону №1058, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.
Згідно п.2 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону №1058, пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом №1788.
03.10.2017 Верховною Радою України було прийнято Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” №2148-VIII від  03.10.2017 (набрав чинності з 11.10.2017), який доповнив Закон №1058 розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:
“На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах”.
Згідно ст.12 Закону №1788, право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Натомість згідно п.“б” ст.13 Закону №1788 (в редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Законом №213-VІІІ, який набрав чинності з 01.04.2015, збільшено раніше передбачений п.“б” ст.13 Закону №1788 вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення №1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ст.13, ч.2 ст.14, п.“б”-“г” ст.54 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №213-VIII (пункт 1 рішення).
Згідно п.3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають ст.13, ч.2 ст.14, п.“б”-“г” ст.54 Закону №1788 (в редакції, до внесення змін Законом №213-VIII) для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме : на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Таким чином, Рішенням №1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону №1788, у зв`язку з чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (п.2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом №213-VIII.
У зв`язку з цим, на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788 з урахуванням Рішення №1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Урядом, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду України).
Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788 з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058 з іншого, в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, через що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу “якості закону”, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (п.56 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 14.10.2010 у справі “Щокін проти України”).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 по справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788, з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058.
При цьому, у Національних класифікаторах України ДК 003:2005 “Класифікатор професій”, ДК 003:2010 “Класифікатор професій” передбачені професійні назви робіт “молодша медична сестра (санітарка, санітарка - прибиральниця, санітарка - буфетниця та ін.)” та “молодша медична сестра з догляду за хворими” з кодом 5132.
Відповідно до “Основних положень” зазначених Класифікаторів окремі професійні назви робіт у класифікаторах професій записано з використанням дужок. У дужках, відповідно до прийнятої структури класифікаторах професій, може визначатися, зокрема споріднена (однотипна) професійна назва роботи, яка може застосовуватися окремо в межах даної класифікаційної групи.
З огляду на вищевказане, колегія суддів не бере до уваги доводи відповідача про те, що посади “молодша медична сестра (санітарка прибиральниця палатна)” та “молодша медсестра буфетниця” не передбачені постановою Кабінету Міністрів України №461 від 24.06.2016.
Більше того, подані позивачкою документи для встановлення факту роботи на посаді, що міститься у Списку №2, в період з 02.02.2004 по 08.11.2018 є достатніми, а тому спірний період підлягає зарахуванню до її пільгового стажу за Списком №2.
Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, враховуючи наявність у ОСОБА_1 відповідного віку (понад 50 років), наявність достатнього страхового стажу (понад 20 років) та пільгового стажу (понад 10 років), що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність, в контексті ч.2 ст.2 КАС України, відмови ГУ ПФУ у призначенні позивачці пенсії за віком на пільгових умовах.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                    п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2023 року по справі №500/4591/22 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	І. М. Обрізко