ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/8376/20                Головуючий суддя І інстанції Баркова Н. В.
Провадження № 22-ц/818/381/23        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Мальований Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання        Волобуєва О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Святець Олександра Миколайовича на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 лютого 2022 року, по цивільній справі № 639/8376/22 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Новобаварський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про виселення,-
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через свого представника – адвоката Святець О.М. звернулися до суду із зазначеним вище позовом, у якому після уточнення своїх вимог остаточно просили суд виселити відповідача ОСОБА_3 з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та судові витрати покласти на відповідача.
Позов мотивовано тим, що позивачки є співвласниками у рівних частках житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину будинку підтверджується договором дарування частки житлового будинку від 20.07.2009 року, що зареєстровано в реєстрі за № 685. Мати ОСОБА_1 – позивачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є співвласницею вищевказаного будинку на підставі рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 22.10.1985 року (справа № 2-1464/85). 
01.08.1986 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, який зареєстровано в Палаці одруження «Жовтневий». Разом з тим, 11.10.2012 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова (справа №2012/6309/2012) шлюб розірвано. ОСОБА_1 зазначає, що з 01.08.1998 року відповідач є інвалідом III гр. та знаходиться під наглядом лікаря невропатолога. 
Позивачі вказують, що починаючи з 35 річного віку хвороба чоловіка стала прогресувати, і у поведінці з`явилася агресія, особливо після зловживання спиртними напоями. Він почав вести антисоціальний спосіб життя, а саме: приводити до дому сторонніх громадян, з якими вживає спиртні напої. Відповідач за декілька днів повністю витрачає свою пенсію, а надалі знаходиться у позивачів на утриманні. При цьому останнім часом поведінка відповідача погіршилася, він вчиняє бійки, спільне проживання з ним почало загрожувати життю, позивачі не можуть спокійно проживати у належному ним будинку. 
З 2009 по цей час позивачі звертались за допомогою до поліції. В травні 2012 року викликали спеціальну психіатричну швидку допомогу, яку ОСОБА_3 зустрів з сокирою і дубиною. В 2018 році на ОСОБА_3 було складено адміністративний протокол та відправлено матеріали до суду (справа № 639/1693/18). Така поведінка відповідача призвела до припинення шлюбно-сімейних відносин і ведення спільного господарства у березні 2012 року, сім`я перестала існувати. 
Як вказує позивач ОСОБА_1 , вона боїться відповідача, оскільки його поведінка є реальною загрозою для її житія і здоров`я. Подальше сумісне проживання суперечить її інтересам, оскільки поведінка відповідача ображає її і принижує гідність. При цьому позивач стверджує, що ніякої домовленості або договору про те, що відповідач буде проживати в спірному будинку, немає.
В якості правових підстав позову представник позивачів посилається на положення ст. 406 ЦК України, відповідно до якої сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд України у постанові №6-158цс14, від якого не відступила велика Палата Верховного Суду у своїй постанові №14-298цс19 від 21.08.2019 року. Одночасно представник позивачів посилається на положення ст.ст. 71,72 ЖК України.
В подальшому представник позивачів в уточненій позовній заяві, яка прийнята судом до розгляду, змінив позовні вимоги і просить виселити відповідача з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , не змінюючи правових та фактичних підстав позову.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 09 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивачів адвокат Святець О.М. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та вирішити питання про судові витрати.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що до позову позивачами було додано копію договору дарування частки житлового будинку від 20.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Дядіковою О.В. № 685 з якого вбачається, що син передав безоплатно у власність своїй матері ОСОБА_1 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
Згідно витягу КП «ХМБТІ» від 04.08.2009 року, який також було надано до позову.
Вказує, що постановляючи рішення суд першої інстанції не досліджував питання дотримання балансу між захистом права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з якими після розірвання шлюбу залишився проживати спільний з відповідачем син та його родина, та захист орава ОСОБА_4 , як колишнього члена її сім`ї на користування будинком.
Вважає, що припинення права користування ОСОБА_3 спірним житлом відповідає пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, спірний житловий будинок має три житлові кімнати, в одній з яких проживає син сторін, а ОСОБА_1 змушена проживати в одній кімнаті разом з колишнім чоловіком, оскільки окрім спірного житлового будинку іншого житла не має.
Вважає, що інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як власників житла та користувачів житла, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї ОСОБА_3 , у якого припинились правові підстави користування чужим майном, та який забезпечений іншим житловим приміщенням.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду. 
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
              Відмовляючи у задоволенні позову суд перший інстанції виходив з того, що позивачами не надано доказів наявності у відповідача іншого житла, належних і достатніх доказів порушення відповідачем правил співмешкання з позивачами, і взагалі порушення ним права власності позивачів, оскільки для такого висновку є недостатніми лише показання одного свідка, яка є близьким родичем позивачів, та наявності постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення за обставинами, що відбувались в 2018 році.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).
У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.
Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.
Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наданої позивачами копії рішення Народного суду Жовтневого району міста Харкова від 22.10.1985 року у цивільній справі № 2-1464/85 за ОСОБА_2 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого в м. Харкові ІНФОРМАЦІЯ_2 на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (а.с.9).
Як вбачається з копії договору дарування частки житлового будинку від 20.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Дядіковою О.В., р. № 685 ОСОБА_6 , син, передав безоплатно у власність своїй матері ОСОБА_1 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 . (а.с.7-8).Вказане також підтверджуються копією витягу КП «ХМБТІ» від 04.08.2009 року про реєстрацію права власності на 1/2 частку нерухомого майна за ОСОБА_1 (а.с.10).
Також позивачами надано суду технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 , складений 15.07.2009 року.
Відповідно до копії заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.10.2012 року у цивільній справі №2012/6309/2012 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 01.08.1986 року у палаці одруження «Жовтневий» в м. Харкові за реєстровим номером №1045. Позивачу залишено шлюбне прізвище - « ОСОБА_7 » (а.с.11).
Згідно з копією довідки №46 від 2020 року без зазначення дати, виданої майстром приватного сектору ділянки №17 Комітету району в місті жителів приватного сектору Новобаварського району м. Харкова, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешкає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та має такий склад сім`ї: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (чоловік) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (син) (а.с.16).
Як вбачається з відповіді Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Харківській області від 14.06.2021 року 23.03.2018 року у відношенні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за вчинення домашнього насильства в сім`ї складався протокол про адміністративне правопорушення серії АА № 322103, за частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Постановою Жовтневого районного суду міста Харкова по справі 639/1693/18 від 09.07.2018 року, провадження щодо ОСОБА_3 за частиною першою статті 173-2 КУпАП закрито, керуючись частиною першою статті 247 КУпАП. До управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції Редіна Ірина Вікторівна, ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо вчинення домашнього насильства в сім`ї з боку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 не зверталась (а.с.79).
В судовому засіданні суду першої інстанції була допитана ОСОБА_8 у якості свідка, яка пояснила, що позивачі – це її рідна сестра і рідна матір, а відповідач – колишній чоловік сестри. При цьому свідок зазначила, що вона та її родичі проживають за адресою АДРЕСА_1 , однак відповідач постійно пиячить, і в цьому стані тероризує позивачів, влаштовує сварки та бійки, у зв`язку з чим неодноразово викликалась поліція, але відповідач втікав. Відповідач зареєстрований за вказаною адресою, однак він вже не є чоловіком позивача, у нього матір проживає в ОСОБА_9 , він її іноді відвідує, однак більшою частиною все одно проживає за місцем реєстрації і тероризує всю родину.

У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ст 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 не є власником будинку АДРЕСА_1 , та на даний час вже не є членом сім`ї позивача ОСОБА_1 , оскільки шлюб між ними розірвано. 
Проте ОСОБА_3 має за вказаною адресою зареєстроване місце проживання і фактично легально проживає за адресою реєстрації.
Позивачами не надано суду належних та допустимих доказів фактичного порядку користування вказаним житлом, яке склалося між зареєстрованими особами та власниками будинку, наявності у відповідача іншого житла, належних і достатніх доказів порушення відповідачем правил співмешкання з позивачами у тій мірі, яка обмежує чи порушує їх права власності на житло. 
Посилання позивачів на порушення відповідачем умов співмешкання у повній мірі не доведено , оскільки за відсутності звернення до правоохоронних органів з цього приводу є недостатніми є лише показання одного свідка, яка є близьким родичем позивачів та внаслідок цього зацікавлена у результатах розгляду справи. 
Позивачі звертались до правоохоронних органів лише у 2018 році, а наявність постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення не є достатнім доказом порушенням умов проживання відповідачем.
Оскільки доводи скарги не доведені належним чином, а суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Святець Олександра Миколайовича залишити без задоволення.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 лютого 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення виготовлено 10 квітня 2023 року.

Головуючий –                                                 В.Б. Яцина.

Судді -                                                                 І.В.Бурлака.

                                                                       Ю.М. Мальований.