ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/556/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/8538/21 Категорія: 301030000 	Романенко В.А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н.  І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.
секретар Новицька Н.О.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
представник позивача – адвокат Подплєтьонний Сергій Сергійович;
відповідачі – Корпорація «Житлобудінвест-1», Приватне підприємство «Надія»;
представник Корпорації «Житлобудінвест-1» - адвокат Руденко Олександр Іванович;
особа, що подала апеляційну скаргу – ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Роя Олега Володимировича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Корпорації «Житлобудінвест-1», Приватного підприємства «Надія» про визнання права власності на нерухоме майно, 

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що між нею та Корпорацією «Житлобудінвест-1» 08.08.2011 року укладено договір № 17 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 1.1 договору № 17 ОСОБА_1 замовляє у корпорації будівництво гаражу за адресою АДРЕСА_1 . Пунктом 2.1 договору визначено, що станом на дату укладення договору вартість гаража складає - 100000 (сто тисяч) гривень. Згідно пункту 2.2 договору пайовик оплачує вартість гаражу у сумі 100000 грн., у цьому випадку вартість є фіксованою і перегляду не підлягає.
На виконання умов договору, позивачем внесена оплата, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру № 32 від 17.08.2011 на суму 100000 (сто тисяч) гривень.
Тобто замовником в особі ОСОБА_1 виконано зобов`язання щодо оплати будівництва у повному обсязі.
Згідно пункту 4.1 договору корпорація зобов`язується здійснити будівництво об`єкту, ввести його в експлуатації.
Відповідно до п. 4.3 договору після завершення будівництва об`єкту і фінансування у повному обсязі пайовиком, передача гаража від корпорації до пайовика оформляється актом прийому-передачі.
Представником позивача направлялись адвокатські запити до ДАБІ в Черкаській області та Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради із проханням надати інформацію щодо здачі об`єкту в експлуатацію, проте такої інформації надано не було.
Згідно відповіді на адвокатський запит від 04.03.2021 Корпорацією «Житлобудінвест-1» повідомлено адвоката - представника Вікулової С.І. про те, що приватному підприємству «Надія» згідно договору від 03.04.2015 надано частину функцій замовника та підрядника щодо проектування та надано забезпечення припинення інвестиційного договору на будівництво багаторівневих підземно-наземних гаражів по АДРЕСА_1 .
Вказує, що станом на дату звернення із позовом зобов`язання Корпорацією «Житлобудінвест-1» та/або ПП «Надія» перед ОСОБА_1 не виконано, а саме об`єкт нерухомості - гараж за адресою: АДРЕСА_1 не передано ОСОБА_1 для оформлення права власності.
На підставі викладеного та з урахуванням заяви про зміну предмета позову, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею майнові права на об`єкт інвестування – гараж за адресою АДРЕСА_1 (за умовами договору від 08.08.2011 № 17 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по АДРЕСА_1 ); стягнути з корпорації «Житлобудінвест-1» та приватного підприємства «Надія» судові витрати на сплату судового збору та витрати на правову допомогу.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 лютого 2023 року у задоволені позову відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позовні вимоги про визнання майнових прав на об`єкт інвестування – гараж за адресою АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню, оскільки на даний час об`єкт зданий в експлуатацію. В даному випадку позивачем вибраний невірний спосіб захисту.
Крім того, як було з`ясовано в судовому засіданні, на даний час є власники гаражів за адресою  АДРЕСА_1 , на який позивач просить визнати майнові права. Однак, під час розгляду даної справи представником позивача не заявлялося клопотання про залучення власника спірного гаража до справи, в якості співвідповідача.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1  – адвокат Рой О.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалою суду від 21.09.2021 року було зобов`язано відповідачів надати до суду, зокрема інформацію про стан виконання договору №17 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по АДРЕСА_1 від 08.08.2011 року, а саме будівництво об`єкту нерухомості, здачу в експлуатацію та можливість (точну або орієнтовну дату, час) передачі гаражу АДРЕСА_1 у власність. 
Разом з тим, відповідачами не надано витребуваної судом інформації та документів, що судом першої інстанції залишено поза увагою.
В матеріалах справи відсутні докази про здачу об`єкта в експлуатацію та присвоєння адреси об`єкту нерухомості.
Крім того, Корпорація «Житлобудінвест-1» у відзиві на позовну заяву вказувала, що на сьогоднішній день вказаного об`єкту нерухомого майна не існує, оскільки він на цей момент не є збудованим, і, відповідно не є об`єктом цивільних правовідносин.
Вказує, що на момент вирішення зазначеного спору позивач у встановленому законом порядку не набув права власності на спірне нежитлове приміщення, оскільки фактів створення відповідного об`єкта нерухомості шляхом завершення його будівництва та прийняття в експлуатацію в установленому законом порядку не було та в матеріалах справи не містилось як належні докази.
Зазначає, що визнання за особою майнових прав як різновид загального способу захисту – визнання права, може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.
У відзиві на апеляційну скаргу ПП «Надія» вказує, що будь-якої допустимої, аргументованої позиції щодо порушення прав позивача ПП «Надія» та/або правонаступництва у зобов`язанні перед позивачем, апеляційна скарга та позов не містить. Сам факт ведення будівництва на земельній ділянці, де начебто повинно бути в майбутньому майно позивача, не може породжувати для ПП «Надія» зобов`язань перед відповідачем. ПП «Надія» не укладало з ОСОБА_1 жодних договорів, не отримувало від неї коштів, не є правонаступником Корпорації «Житлобудінвест-1», та не укладало з останнім договорів, з яких би випливали у майбутньому будь-які зобов`язання ПП «Надія» перед ОСОБА_1 .
Представником позивача в апеляційній скарзі було викладено свою позицію, що об`єкт не зданий в експлуатацію та його не існує, незважаючи на докази подані ПП «Надія» в залі суду, а саме Сертифікат «ЧК122220912151 від 12.09.2022 року, що засвідчує закінчення будівництва та його готовність до експлуатації багатоярусних підземно-наземних гаражів по АДРЕСА_1 та дані об`єкти нерухомості наразі передані у власність відповідно до умов договорів купівлі-продажу.
Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 08.08.2011 року між ОСОБА_1 та корпорацією «Житлобудінвест-1» укладено договір № 17 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 1.1 договору № 17 пайовик замовляє у корпорації будівництво та сплачує вартість, а корпорація будує та приймає кошти на будівництво гаража, що будується у АДРЕСА_1 .
Пунктом 2.1 договору визначається, що сторони домовились, що станом на дату укладення договору вартість гаража складає - 100000 (сто тисяч) гривень.
Згідно пункту 2.2 договору пайовик оплачує вартість гаражу у сумі 100000 грн., в строк до 01.01.2012 року, у цьому випадку вартість є фіксованою і перегляду не підлягає.
На виконання вимог договору ОСОБА_2 внесла оплату у розмірі 100000 грн., що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру № 32 від 17.08.2011.
Згідно пункту 4.1 договору корпорація зобов`язується здійснити будівництво об`єкту, ввести його в експлуатацію в 2012 році, при умові повного фінансування вказаного об`єкту усіма пайовиками.
Відповідно до п. 4.3 договору після завершення будівництва об`єкту і фінансування його у повному обсязі пайовиком, передача гаража від корпорації до пайовика оформляється актом прийому-передачі.
В судовому засіданні встановлено, що 03.04.2015 року між корпорацією «Житлобудінвест-1» та приватним підприємством «Надія» був укладений договір щодо передачі до ПП «Надія» земельної ділянки по АДРЕСА_1 , на якій здійснювалось будівництво підземних гаражів, в тому числі гаражу № НОМЕР_1 , який є предметом позову.
За п. 2.3. вказаного договору ПП «Надія» зобов`язувалось укласти договори цесії з третіми особами, що були залучені корпорацією «Житлобудінвест-1» для дольової участі у будівництві шляхом укладення з ними договорів фінансування будівництва, та мають право вимоги майнових прав на одержання у власність частин об`єкту нерухомості (після закінчення об`єкту будівництвом), будівництво якого здійснювалось на виконання Інвестиційного договору. Корпорація «Житлобудінвест-1» стверджує та гарантує, що кількість третіх осіб складає 18.
Пункт 2.3.1 передбачає, що у випадку виявлення осіб, які не увійшли до зазначеного переліку, ПП «Надія» вважається вільною від розгляду претензій та виконання будь-яких зобов`язань (вимог), що пред`являються такими особами.
Договір цесії між ПП «Надія» та ОСОБА_1 не укладався.
З відповіді ПП «Надія» від 13.07.2021 року №466 наданої адвокату позивача вбачається, що підприємством були укладені договори цесії з третіми особами, кількість яких складає 18, однак з ОСОБА_1 договір не був укладений. 
Отже, як установлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами у справі, що будь-які договори між ОСОБА_1 та ПП «Надія» не укладалися, а тому між даними сторонами відсутні зобов`язальні правовідносини. 
Відповідно до Сертифікату №ЧК122220912151 від 21.09.2022 року Управління Державного Архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради засвідчило відповідність закінченого будівництвом об`єкта будівництва багатоярусних підземно-надземних гаражів по АДРЕСА_1 проектній документації та підтвердила готовність його до експлуатації.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Також визначено необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Згідно зі статтею 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.
Аналізуючи вказані норми права, можна дійти висновку, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. Разом з тим не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.
Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року N 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).
У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).
У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява N 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (N 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).
В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.
Верховний Суд України у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12 визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.
Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.
Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі N 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15,від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.
З огляду на вказане, громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
У разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків учасником будівництва, ефективним способом захисту порушених прав останнього є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц, провадження № 14-39цс19), від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц, провадження № 14-606цс18, Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 638/12414/17, провадження № 61-21546св19, від 21 грудня 2022 року у справі №569/5399/29, провадження №61-7682св21.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що позивач виконала грошові зобов`язання за договором №17 пайової участі у будівництві багатоярусних підземно-наземних гаражів по АДРЕСА_1 від 08.08.2011 року, за якими набула право вимоги, повністю сплативши вартість об`єкта будівництва, тобто вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права власності на об`єкти інвестування після завершення їх будівництва та введення в експлуатацію.
Водночас, у матеріалах справи міститься сертифікат №ЧК122220912151 від 21.09.2022 року наданий представником ПП «Надія» до суду першої інстанції, який свідчить про прийняття вказаних гаражів до експлуатації.
При цьому, колегія суддів зауважує, що даний сертифікат було долучено до матеріалів справи у суді першої інстанції під час розгляду справи по суті, про що достовірно була обізнана сторона позивача.
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Колегія суддів звертає увагу на наступні висновки суду касаційної інстанції з приводу належного способу захисту викладені у подібних правовідносинах.
У пунктах 93, 95 постанови від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження 14-8цс21) Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Після виконання умов інвестування інвестор набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.
У постанові від 14 вересня 2021 року в справі № 359/5719/17 (провадження 14-8цс21) Велика Палата Верховного Суду частково відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 24 червня 2015 року в справі № 367/5136/13-ц (провадження № 6-318цс15), і зазначила, що у разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником(пункт 107).
У постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що у випадку набуття права власності на новостворене нерухоме майно саме інвестор набуває первинне право власності, на яке раніше не було і не могло бути зареєстроване право власності інших осіб. Ефективним та належним способом захисту прав інвестора у такому випадку буде визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.
Також у даній постанові зроблено висновок, що «в тих випадках, коли об`єкт нерухомості вже збудований та прийнятий в експлуатацію, проте покупцем не отримані правовстановлюючі документи у зв`язку із порушенням продавцем за договором купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно взятих на себе договірних зобов`язань щодо передання всіх необхідних документів для оформлення права власності на квартиру, вартість якої сплачена покупцем в повному обсязі, та у разі невизнання продавцем права покупця на цю збудовану квартиру може мати місце звернення до суду з вимогою про визнання за покупцем права власності на проінвестоване (оплачене) ним майно відповідно до положень статті 392 ЦК України».
Отже, наразі матеріалами справи достовірно установлено, що спірний об`єкт прийнятий до експлуатації, а тому належним способом захисту прав позивача є визнання за покупцем права власності на проінвестоване майно (гараж).
Про факт введення об`єкту в експлуатацію стороні позивача було відомо під час розгляду справи у суді першої інстанції, оскільки представник позивача брав участь у судовому засіданні 06.02.2023 року, в якому було долучено сертифікат про готовність об`єкта до експлуатації.
Окремо, колегія суддів звертає увагу, що у ОСОБА_1 відсутні будь-які зобов`язальні правовідносини із відповідачем ПП «Надія», та крім того, у самому договорі на дольову участь у будівництві не конкретизовано, будівництво якого саме гаража інвестує позивач, тобто відсутні ідентифікуючі ознаки об`єкта, як-то поверх, номер гаража, площа і т.д. 
Крім того, за твердженнями відповідача ПП «Надія» гаражі є проданими, тобто на них набуто право власності третіми особами, яких не залучено до участі у розгляді справи.
З огляду на встановлені обставини у справі, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею майнових прав на об`єкт інвестування – гаража за адресою АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають.
Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (пункт 32 рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і не вбачає підстав для скасування або зміни даного рішення.
Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Роя Олега Володимировича - залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 лютого 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений 03 травня 2023 року.

Судді