Справа № 461/31/22                                Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф. 
Провадження № 22-ц/811/3124/22                Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 червня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою Юридичного департаменту Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

в січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Юридичного департаменту Львівської міської ради, треті особи на стороні відповідача Львівська міська рада, Комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду», Управління охорони історичного середовища Львівської міської про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що в серпні 1991 року, як працівник ВО «Львівприлад», був заселений у квартиру  АДРЕСА_1 в якій зареєстрований та проживає по даний час. В травні 2021 року звернувся до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради із заявою про укладення договору найму займаного ним жилого приміщення та на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації ЛМР від 06.05.2021 року за №106 такий було укладено. Зазначає, що 26.07.2021 року він звернувся до Центру надання адміністративних послуг із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1 та відповідним пакетом документів, однак Комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» Львівської міської ради листом від 01.11.2021 року за №01/11-21-03 зазначила, що в юридичного департаменту Львівської міської ради відсутні правові підстави для видачі позивачу наказу про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність. Вказує, що згідно листа Львівської міської ради від 01.11.2021 року причиною відмови у приватизації є зауваження управління охорони історичного середовища ЛМР при візуванні проекту наказу «Про передачу квартир у власність громадян». Відповідно до листа управління охорони історичного середовища від 24.10.2021 року за №004-вих-99058 будівля на АДРЕСА_2 внесена у Перелік пам`яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації відповідно до ЗУ «Про перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» від 23.09.2008 року. За таких обставин управління охорони історичного середовища ЛМР не може укласти попередній договір про укладення у майбутньому охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини (її частину) для приватизації житлового приміщення. Вважає дії юридичного департаменту Львівської міської ради щодо відмови у видачі йому наказу про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність протиправними.
З наведених підстав просить:
визнати протиправним дії Юридичного департаменту Львівської міської ради, щодо відмови у видачі наказу про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 ; 
зобов`язати Юридичний департамент Львівської міської ради видати наказ про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 .
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправними дії Юридичного департаменту Львівської міської ради, щодо відмови у видачі наказу про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 .
Зобов`язано Юридичний департамент Львівської міської ради видати наказ про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 .
Стягнуто з Юридичного департаменту Львівської міської на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1816,00 грн.
Рішення суду оскаржив Юридичний департамент Львівської міської ради, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Вказує, що згідно Закону України «Про перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» житловий будинок, в якому жив і працював ОСОБА_3 входить до переліку та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , внесений до пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації. Зазначає, що даний будинок розташований на стику АДРЕСА_2 чину та О.Новаківського, а квартира АДРЕСА_4 є складовою частиною вказаного житлового будинку та не є самостійною будівлею. Вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що усі мешканці будинку АДРЕСА_2 , окрім позивача використали своє право безоплатної приватизації протягом 2006-2010 років, що підтверджується відповідними свідоцтвами про право власності на квартири АДРЕСА_5 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , що свідчить про відсутність жодних обмежень, щодо приватизації квартир в будинку, оскільки матеріали справи не містять жодних документів, на підставі яких було видано свідоцтва про право власності на вказані квартири, що унеможливлює встановлення факту наявності або відсутності обмежень щодо приватизації квартир у даному будинку. Звертає увагу на те, що свідоцтва про право власності на квартири були видані зовсім іншим органом приватизації, а тому даний факт не може застосовуватись, як аналогія, в подібних правовідносинах. Стверджує, що будинок АДРЕСА_2 не є окремою, самостійною будівлею, а є одним цілим з будинком, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , внесений до пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що незаконними рішеннями та діями відповідача, яким є Юридичний департамент Львівської міської ради, позивача позбавлено права на приватизацію займаного ним житлового приміщення в порушення вимог та положень ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу, а відтак обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не суперечить положенням ст.16 ЦК України та є «ефективним» у розумінні ст.13 Конвенції, оскільки забезпечує поновлення порушеного права і одержання позивачем бажаного результату.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Статтею 9 ЖК України передбачено, що громадяни України мають право на приватизацію державного житлового фонду.
Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.
Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.
Спеціальним законом, який закріплює поняття приватизації, об`єкти визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання, поняття житлових чеків і порядок розрахунків за приватизоване житло є Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це - відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначені об`єкти, які не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей ); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Зазначений перелік є вичерпним.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створені органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
До об`єктів приватизації належать: квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції)), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
Частиною 3 цієї статті встановлено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають у них або перебувають на черзі потребуючих поліпшення житлових умов (ст. 3 закону).
Судом першої інстанції встановлено, що в серпні 1991 року, ОСОБА_1 , як працівник ВО «Львівприлад», був заселений в квартиру АДРЕСА_1 . 
Згідно з довідкою, виданою ЛМКП «Айсберг» від 03.08.2021 року за №818, позивач з 17.10.1991 року і по даний час зареєстрований і проживає у квартирі АДРЕСА_1 .
В 2003 році мешканці гуртожитку ВО «Львівприлад», як його працівники, ініціювали переведення гуртожитків ДП «Львівприлад» на баланс міста, що підтверджується витягом з протоколу №48 постійної комісії житлового господарства Львівської міської ради від 11.11.2003 року.
В травні 2021 року ОСОБА_1 , як користувач житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 звернувся до Галицької районної адміністрації м. Львова з заявою про укладення договору найму займаного ним жилого приміщення, і розпорядженням Галицької районної адміністрації ЛМР від 06.05.2021 року за №106 з позивачем укладено договір найму на квартири АДРЕСА_1 . 
26.07.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Центру надання адміністративних послуг із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1 та надав відповідний пакет документів.
Законом України «Про приватизацію житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на те органами, що створюються державними органами виконавчої влади на місцях чи органами місцевого самоврядування, а також державними підприємствами, організаціями, установами, в повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває державний житловий фонд.
Комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» Львівської міської ради та Юридичний департамент Львівської міської ради є юридичними особами, які наділені відповідними повноваженнями. 
У відповідності до пункту 2.2.4 Положення про Комунальну установу «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» Львівської міської ради до компетенції установи належить питання підготовки проекту наказу про передачу квартири (будинків), житлових приміщень в гуртожитках, кімнат у квартирах у приватну власність в порядку їх приватизації.
З відповіді Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» Львівської міської ради від 01.11.2021 року за №01/11-21-03 вбачається, що враховуючи зауваження Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради при візуванні проекту наказу «Про передачу квартир у власність громадян», відповідно до листа Управління охорони історичного середовища від 24.10.2021 року за №004-вих-99058 будівля на АДРЕСА_2 внесена у Перелік пам`яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації відповідно до Закону України від 23.09.2008 року «Про перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» і Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради не може укласти попередній договір про укладення в майбутньому охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини (її частину) для приватизації житлового приміщення, тому відсутні правові підстави для видачі Юридичним департаментом Львівської міської ради наказу про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 . 
Тобто, відповіддю Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» Львівської міської ради від 01.11.2021 року за №01/11-21-03 підтверджується, що заява ОСОБА_1 про приватизацію ним квартири АДРЕСА_1 розглядалася саме Комунальною установою «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» Львівської міської ради, якою і надавалася відповідь на заяву ОСОБА_1 про неможливість приватизації квартири.
Згадана вище відповідь не містить інформації про те, чи готувався комунальною установою проект наказу про передачу ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 у приватну власність в порядку її приватизації, що є компетенцією цієї установи, і чи такий передавався Юридичному департаменту Львівської міської ради, оскільки вирішення питання приватизації є саме компетенцією Юридичного департаменту Львівської міської ради, а не Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» Львівської міської ради, чи Юридичний департамент Львівської міської ради надав офіційну відмову у видачі наказу, зазначивши підстави відмови у приватизації ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .
Зазначивши відповідачем у справі саме Юридичний департамент Львівської міської ради, позивач, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження відмови саме Юридичного департаменту Львівської міської ради у приватизації ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , і що подана ним заява на приватизацію квартири розглядалася саме Юридичним департаментом Львівської міської ради, що спростовує твердження позивача у позовній заяві про порушення його прав та законних інтересів саме Юридичним департаментом Львівської міської ради. 
На думку колегії суддів лист Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» Львівської міської ради від 01.11.2021 року за №01/11-21-03 щодо відсутності правих підстав для видачі Юридичним департаментом Львівської міської ради наказу про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 , не є доказом відмови ОСОБА_1 у приватизації квартири саме Юридичним департаментом Львівської міської ради, оскільки Комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» Львівської міської ради не наділена повноваженнями вирішувати від імені Юридичного департаменту Львівської міської ради питання щодо наявності чи відсутності правових підстав для прийняття Юридичним департаментом наказу про передачу ОСОБА_1 квартири, у якій він проживає, у власність в порядку безоплатної приватизації державного житлового фонду.
Оскільки матеріали справи не місять належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що саме Юридичний департамент Львівської міської ради розглядав заяву ОСОБА_1 про передачу йому у приватну власність квартири АДРЕСА_1 , у якій він проживає, та що за результатами розгляду цієї заяви відмовив у видачі наказу про передачу цієї квартири у власність позивача, що на думку позивача, свідчить про порушення його прав саме цим відповідачем, колегія суддів приходить до висновку про передчасність звернення до суду із зазначеним позовом та відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Юридичного департаменту Львівської міської ради.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Юридичного департаменту Львівської міської ради – задовольнити.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2022 року – скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Юридичного департаменту Львівської міської ради відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 29.06.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк