Постанова 
Іменем України 
 
26 квітня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 308/4482/14-ц
провадження № 61-2262св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В.,                  Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем, на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 травня 2020 року у складі судді Фазикош О. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 січня 2021 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Кожух О. А., Куштана Б. П., 
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», банк) звернулось з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Позов мотивований тим, що відповідно до укладеного договору № MKMOGI0000004866 від 11 березня 2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 252 500,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11 березня 2028 року.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 13 березня 2008 року укладений договір іпотеки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 .  Згідно договору іпотеки відповідачі передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 71,00 кв. м, житловою площею 46,00 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності відповідачам.
ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував. Станом на 13 березня 2014 року він має заборгованість 1 149 334,36 грн.
З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив виселити відповідачів, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 травня 2020 року, яке залишене без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 12 січня 2021 року, у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що :
квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідачами передана в іпотеку, придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому відсутні передбачені законом підстави для виселення відповідачів із вказаної квартири без надання їм іншого постійного житла;
саме позивач повинен довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, зазначивши житло, в яке відповідачі можуть бути переселенні, а не факт наявності у них іншого житла;
право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання;
питання щодо зняття з реєстрації місця проживання особи вирішується органами реєстрації. Оскільки позивач не звертався до органу реєстрації про зняття відповідачів з реєстрації і відповідної відмови не отримував, тому дана позовна вимога про зобов`язання відповідного органу зняти відповідачів з реєстрації на даний час є передчасною;
зняття з реєстрації місця проживання відповідачів є похідною вимогою від основної та може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а його відсутність унеможливлює таке зняття.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.
Короткий зміст вимог та доводів  касаційної скарги
У лютому 2021 року АТ КБ «Приватбанк» подало касаційну скаргу за підписом представника Сокуренка Є. С. , у якій просить скасувати заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 травня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 січня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що:
суди першої та апеляційної інстанції помилково застосували статтю 40 Закону України «Про іпотеку» та статтю 109 ЖК УРСР;
апеляційний суд не застосував норми права у подібних правовідносинах, викладені в ухвалах Верховного Суду України у справах №№ 6-10723св08,                 6-778св08, 6-55662св10, у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження № 61-18966св18), від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц; 
до спірних правовідносин потрібно застосувати принцип заборони суперечливої поведінки, який застосований у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17;
апеляційним судом помилково застосовано до спірних правовідносин правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39 цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1019цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1982цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 303/1590/15-ц, так як фактичні обставини у цих справах та у справі, що переглядається, є відмінними, тому висновки, здійснені судом касаційної інстанції не є релевантними для справи  № 308/4482/14-ц;
АТ КБ «Приватбанк» є власником спірної квартири. Між сторонами утворилися правовідносини, які не регулюються Законом України «Про іпотеку», а регулюються загальними нормами і положеннями Глави 23 та 29 ЦК України; оскільки попередні власники квартири втратили право власності на квартиру, то, відповідно, втратили право користування нею; 
банк не є стороною правовідносин щодо надання іншого постійного житлового приміщення в контексті статті 109 ЖК УРСР. Відповідачі підлягають виселенню з житла, що відноситься до приватного житлового фонду. До спірних правовідносин слід застосовувати статтю 383 ЦК України та статтю 150 ЖК УРСР. Суди помилково переклали обов`язок забезпечити відповідачів житловим приміщенням на позивача, що суперечить вимогам законодавства. Законом передбачено, що саме на державу, а не на будь-яких інших осіб (у тому числі позивача), покладено обов`язок надання житла відповідно до закону; 
суди не врахували, що банк на законних підставах набув право приватної власності на квартиру і саме відповідачі порушують його законне та непорушне право приватної власності; 
з матеріалів прави не вбачається, що у відповідачів відсутня інша житлова нерухомість, а у відповідних органів державної влади та місцевого самоврядування відсутня можливість забезпечити відповідачів житловим приміщенням.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 308/4482/14-ц, витребувано справу з суду першої інстанції.
У березні 2021 року матеріали цивільної справи № 308/4482/14-ц надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2021 року зупинено касаційне провадження у справі № 308/4482/14-ц  до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду справи № 361/4481/19.
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року поновлено касаційне провадження у справі № 308/4482/14-ц.
Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2023 року зупинено касаційне провадження у справі № 308/4482/14-ц  до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 361/4481/19.
Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі № 308/4482/14-ц.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 04 березня 2021 року  зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 та у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі                      № 6-158цс14, № 6-10723св08,   № 6-2778св08, № 6-55662св10). 
Фактичні обставини
Суди встановили, що відповідно до укладеного кредитного договору № MKMOGI0000004866 від 11 березня 2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 252 500,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11 березня 2028 року.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 13 березня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і відповідачами укладений договір іпотеки № МКМОGI0000004866. Відповідно до  умов договору іпотеки відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 71,00 кв. м, житловою площею 46,00 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачам на праві власності на підставі свідоцтва про право власності.
У підпункті 1.2 пункту 1 іпотечного договору № МКМОGI0000004866 від 13 березня 2008 року зазначено, що предмет іпотеки належить іпотекодавцеві на підставі свідоцтва про право власності від 26 грудня 2001 року № 242, виданого Ужгородським МВК, зареєстрованого в КП «БТІ м. Ужгорода», реєстраційний номер 22216190.
Відповідно до копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна позивачу ПАТ КБ «Приватбанк» на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , підставою виникнення права власності є договір іпотеки, серія та номер 447, виданий 13 березня 2008 року, видавник: приватний нотаріус Ужгородського МНО Капітула Г. Д., повідомлення, серія та номер                             30.1.0.0/2-83CDNLFZ0IXG9, виданий 06 лютого 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк», іпотекодавці: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер - 31019727 від 19 серпня 2016 року, приватний нотаріус Парамонов О. В., Ужгородський міський нотаріальний округ).
За відомостями відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Закарпатській області, за адресою: АДРЕСА_1 значаться зареєстрованими відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
08 квітня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» на адресу відповідачів направив вимогу, згідно якої банк вимагав від відповідачів з усіма членами сім`ї та іншими мешканцями протягом 30 днів з моменту отримання даної претензії, добровільного звільнення зазначеного приміщення із одночасним зняттям з реєстраційного обліку.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР).
Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Аналогічні за змістом положення містяться й у частині третій статті 109 ЖК України.
Частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).
У постанові  Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) зазначено, що
«відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
[…]
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.
[…]
Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.
Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК УРСР, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК УРСР не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини.
А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
суди встановили, що спірна квартира  АДРЕСА_2 ,  яка передана відповідачами в іпотеку, придбана ними не за рахунок отриманих кредитних коштів;
позивачем не дотримана процедура, передбачена у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК УРСР.
За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм матеріального права позивачем та переоцінки доказів у справі, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Висновки Верховного Суду
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги, з урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22), не дають підстав для висновку, що судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення; оскаржені рішення залишити без змін, а тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем, залишити без задоволення.
Рішення Ужгородського міськрайонного суд Закарпатської області від 14 травня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                             Н. О. Антоненко 
 
І. О. Дундар
 
                                                                                       Є. В. Краснощоков
 
                                                                                       М. М. Русинчук