ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 червня 2023 року           справа №233/1650/22 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гаврищук Т. Г., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 жовтня 2022 р. у справі  № 233/1650/22 (головуючий І інстанції Левчук О.О. ) за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Національної поліції в Донецькій області,  Поліцейського СРПП ВП №2 Краматорського РУП в Донецькій області Сосницького А.Г. про визнання дій протиправними та скасування рішення,- 
                                                             ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  (далі - позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області,  Поліцейського СРПП ВП №2 Краматорського РУП в Донецькій області Сосницького А.Г., в якому просив:  визнати дії поліцейського СРПП ВП №2 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області Сосницького А.Г. щодо здійснення адміністративного затримання ОСОБА_1 та відсторонення його від керування транспортним засобом 07.07.2022 року - протиправними; скасувати акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням технічних засобів складений 07.07.2022 року поліцейським СРПП ВП №2 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області Сосницьким А.Г. відносно ОСОБА_1 .
Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 жовтня 2022 року відмовлено у відкритті провадження у справі.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ухвала не вмотивована, у зв`язку з чим, просив скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду у суді першої інстанції. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що предметом спору в заявленій позовній заяві постають дії поліцейських, як уповноважених осіб, адміністративне затримання особи, відсторонення водія від керування транспортними засобами, які відповідно до положень ч. 1 ст. 260 КУпАП є заходами забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення, що повністю підпадає під дію та охоплюється приписами п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України.
Згідно ст. 267 КУпАП, адміністративне затримання, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящому органі (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, або до суду.
Будь яке адміністративне затримання особи та відсторонення водія від керування транспортного засобу, є діями, що обмежують права та свободи громадянина (заходи примусу), та самі по собі не містять будь-яких фактичних даних, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини.
Вони не були процесуальними діями, що спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до ст. 251 КУпАП, не можуть досліджуватись як докази у справі про вчинення адміністративного правопорушення №233/1193/22 щодо ОСОБА_1 , яке розглядається Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області.
Це підтверджується тим, що під час затримання та відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом, були застосовані передбачені у ст. 42, 44, 45 Закону України «Про поліцію» фізична сила та спеціальні засоби «кайданки», як засіб обмеження рухомості особи. Тільки у випадку з ОСОБА_1 вони були застосовані безпідставно та з порушенням вимог ч. 7 ст. 42, ст.43 Закону України «Про поліцію», та вимог викладених у ст. 261 КУпАП.
Позовна вимога щодо скасування акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням технічних засобів складеного 07.07.2022 року поліцейським СРПП ВП №2 Краматорського РУП ГУ НП в Донецькій області Сосницьким А.Г. відносно ОСОБА_1 (далі - Акт) є похідною вимогою та залежить від задоволення позовної вимоги щодо визнання протиправним затримання та відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортного засобу.
Підставами для скасування даного Акту є факт здійснення протиправних заходів примусу щодо ОСОБА_1 під час його огляду та складання даного акту, оскільки протиправне застосування фізичної сили до нього передувало проведенню огляду, а протиправне застосування спеціальних засобів обмеження рухомості «кайданок», безпідставно продовжувалось протягом самого огляду та всіх подальших дій за його участю.
У даному випадку позовні вимоги не стосуються дій поліцейських, пов`язаних із фіксацію та здобуттям доказів адміністративного правопорушення, вони спрямовані на відновлення прав позивача, порушених під час застосування поліцейських заходів примусу в ході здійснення заходів забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення.
Протиправність застосування поліцейських заходів примусу під час здійснення заходів забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення, не є предметом судового розгляду справи №233/1193/22 щодо ОСОБА_1 , яке розглядається Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області та підлягає розгляду під час окремого провадження.
Згідно до ст. 170 КАС України, наявність в діях відповідача ознак злочину, не визначена як підстава для відмова у відкритті провадження в адміністративній справі.
Від відповідача надійшов відзив, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Відповідач зазначає, що не погоджується із вище вказаними твердженнями позивача, оскільки, як вбачається із матеріалів справи відносно ОСОБА_1 07.07.2022 складено протокол про адміністративне правопорушення. Складання протоколу - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення, які в силу приписів статей 251, 252 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності та правильність складання якого перевіряється при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Приймаючи рішення щодо затримання позивача та складаючи протокол про адміністративне затримання, поліцейський, дії якого оскаржуються позивачем, здійснював, не публічно-владні управлінські функції, а процесуальні дії, які підлягають оцінюванню на відповідність їх закону лише в контексті вирішення питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності під час провадження у справах про адміністративні правопорушення, в ході якого перевіряється законність та обґрунтованість вжитих заходів, дотримання порядку їх проведення. В сукупності оцінка таких дій є одним з критеріїв законності притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Розгляд питання правомірності рішень та дій поліцейського під час складення відносно позивача протоколу адміністративного затримання в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду у сукупності з іншими доказами, не дозволяє ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до відповідальності, що не відповідає завданням адміністративного судочинства.
Оскаржувані позивачем рішення та дії відповідачів не є рішенням суб`єкта владних повноважень, за яким виникають негативні наслідки для особи в частині притягнення його в подальшому до адміністративної відповідальності, а тому не підпадають під визначення рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 553/2145/16-а та постанові апеляційного суду від 17 грудня 2020 року у справі № 460/7236/20.
Позовна вимога про скасування акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням технічних засобів складений 07.07.2022 є такою, що не підлягає розгляду в порядку адміністративному судочинства з підстав наведених нижче.
Розгляд питання правомірності акту огляду на стан алкогольного сп`яніння в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, у сукупності з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити порушене право позивача, що не відповідає завданням адміністративного судочинства та у подальшому може призвести до виникнення нових судових спорів.
Подібна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №712/7385/17 (провадження № 11-1434апп18), постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 757/6550/17-а та від 04 березня 2019 року у справі № 199/7360/17, від 11 серпня 2020 року у справі № 120/4189/19-а.
Від позивача надійшов відповідь на відзив відповідача в якому навів доводи аналогічні у апеляційній скарзі.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Звертаючись з позовною заявою позивач просив,  визнати протиправними дії поліцейського СРПП ВП №2 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області Сосницького А.Г. щодо здійснення адміністративного затримання ОСОБА_1 та відсторонення його від керування транспортним засобом 07.07.2022 року та скасувати акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням технічних засобів складений 07.07.2022 року поліцейським СРПП ВП №2 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області Сосницьким А.Г. відносно ОСОБА_1 .
Отже, позивач вважає дії відповідача, як суб`єкта владних повноважень, щодо його адміністративного затримання та відсторонення від керування транспортним засобом протиправними, та просить скасувати складений акт огляду на стан алкогольного сп`яніння (доданий до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №316479).
Як встановлено судами, в Костянтинівському міськрайонному суді Донецької області в провадженні судді Міросєді А.І. перебуває справа №233/1193/22, щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.130 ч.1 КУпАП, судом по справі ще не було постановлено рішення, не надано оцінку складеному відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №316479 та доданих до нього матеріалів і доказів (одним з яких є акт огляду на стан алкогольного сп`яніння).
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо затримання та відсторонення від керування транспортним засобом, скасування акту огляду на стан алкогольного сп`яніння не підлягають окремому розгляду, як в порядку адміністративного судочинства, так і взагалі не підлягають судовому розгляду в позовному провадженні.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Щодо позовних вимог в частині скасування акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням технічних засобів складений 07.07.2022 року поліцейським СРПП ВП №2 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області Сосницьким А.Г. відносно ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.
У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено про те, що відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Стосовно "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним".
Отже, гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Суд зазначає, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч. 1 і 2 ст. 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Частиною 1 статті 5 КАС України, установлено право на звернення до суду та способи судового захисту і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Відповідно до п. 1 ,2 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
За змістом п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Частинами 1 та 2 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;
Отже, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень (органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства), предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій. 
Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 805/4506/16-а, від 27 червня 2018 року у справі № 815/6945/16.
З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений в конкретному випадку владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17).
Отже, для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність суб`єкта владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.
Суд також зазначає, що право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожен із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур, та осіб, котрі вправі ініціювати їх вирішення. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу та самі по собі не є порушенням прав на справедливий судовий розгляд та ефективний засіб юридичного захисту, гарантованих статтями 6, 13 Конвенції про захист прав особи і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis п. 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», п. 53 рішення ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України»).
За визначенням, наведеним у пункті 19 статті 4 КАС України індивідуальний акт це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийнятий) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Статтею 245 КУпАП передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
За приписами статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Процедуру проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі стан сп`яніння), та оформлення результатів такого огляду визначено Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735.
Відповідно до пункту 1 р.ІІ Інструкції № 1452/735 за наявності ознак, передбачених пунктом 3 розділу І цієї Інструкції, поліцейський проводить огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом.
Результати огляду на стан сп`яніння водія транспортного засобу, проведеного поліцейським, зазначаються в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів. У випадку установлення стану сп`яніння результати огляду, проведеного поліцейським, зазначаються у протоколі про адміністративне правопорушення, до якого долучається акт огляду (пункт10 р.ІІ Інструкції № 1452/735).
Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 757/6550/17-а зазначив, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача. Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.
Разом з тим, сам по собі акт не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а складання акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Розгляд питання правомірності акту огляду на стан алкогольного сп`яніння в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, у сукупності з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити порушене право позивача, що не відповідає завданням адміністративного судочинства та у подальшому може призвести до виникнення нових судових спорів.
Подібна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №712/7385/17 (провадження № 11-1434апп18), постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 757/6550/17-а та від 04 березня 2019 року у справі № 199/7360/17, від 11 серпня 2020 року у справі № 120/4189/19-а.
Суд відхиляє посилання скаржника на приписи частини 1 статті 267 КУпАП, як на підставу для звернення до суду, оскільки проаналізувавши вказану норму у контексті з положеннями КАС України можна дійти висновку, що за правилами адміністративного судочинства підлягають розгляду публічно-правові спори, що виникають з приводу проведення огляду водіїв на стан сп`яніння суб`єктом владних повноважень, визначеним у статті 266 КУпАП.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене в статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у цій частині, оскільки оскаржуваний позивачем акт на стан сп`яніння не може бути самостійним предметом судового розгляду за правилами будь-якого судочинства, що водночас не свідчить про позбавлення особи права на його спростування у судовому порядку під час вирішення питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Аналогічні висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 11.08.2020 у справі № 120/4189/19-а, від 11.11.2020 у справі № 732/833/17, від 30.04.2021 у справі № 686/4562/18, від 27 січня 2023 року у справі № 340/2716/22.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дії поліцейського СРПП ВП №2 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області Сосницького А.Г. щодо здійснення адміністративного затримання ОСОБА_1 та відсторонення його від керування транспортним засобом 07.07.2022 року, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.260 КУпАП у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускаються адміністративне затримання особи, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення осіб від керування транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Порядок адміністративного затримання, особистого огляду, огляду речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення осіб від керування транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо вживання лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, з метою, передбаченою цією статтею, визначається цим Кодексом та іншими законами України.
Згідно зі ст.267 КУпАП адміністративне затримання, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, або до суду.
З аналізу наведених вище правових норм можна дійти висновку, що затримання особи та відсторонення його від керування транспортним засобом, який був безпосереднім предметом адміністративного правопорушення, це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, що полягає у забезпеченні належного виконання провадження в справі про адміністративне правопорушення і є заходом забезпечення провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому за приписами статей 20 і 286 КАС України адміністративним судам підсудні справи не лише з приводу оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, а також щодо оскарження дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.
Таким чином, з огляду на заявлені позивачем вимоги і підстави, викладені на їх обґрунтування, предметом позову у цій справі є дії суб`єктів владних повноважень щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності, які є відмінними від дій, що входять до переліку, які враховуються адміністративним органом під час розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності.
Суд вважає за необхідне зазначити, що факт наявності/відсутності рішення (постанови) про притягнення до адміністративної відповідальності не впливає на право позивача щодо оскарження дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.
 Так, Верховний Суд розглянув справу №308/12685/14-а, у якій особу було затримано працівниками поліції, які супроводжували вчинення виконавчих дій, у зв`язку з вчинення особа перешкод і непокорою законним вимогам працівників поліції. Закриваючи провадження у справі №308/12685/14-а, суд так само виходив з того, що оцінка затриманню має надаватися в межах того провадження, в якому вирішується питання про відповідальність особи за непокору працівникам поліції.
У пунктах 42-49 постанови Верховного Суду у справі №308/12685/14-а зазначено, що: 
«Главою 20 КУпАП встановлені заходи забезпечення провадження у справах про адміністративне правопорушення та порядок і підстави їхнього застосування.
Відповідно до частини 1 статті 260 КУпАП у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускаються адміністративне затримання особи, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами, річковими і маломірними суднами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Статтею 267 КУпАП передбачено право оскарження, у тому числі до суду, заходів забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення, до яких відноситься і затримання особи.
При цьому Суд звертає увагу, що за приписами статей  18  і 171-2 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), як і приписами статей  20  і  286 КАС України  (у редакції від 15 грудня 2017 року) адміністративним судам підсудні справи не лише з приводу оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, а також щодо оскарження дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.
Таким чином, з огляду на заявлені позивачем вимоги і підстави, викладені на їх обґрунтування, предметом позову у цій справі є дії суб`єктів владних повноважень щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності, які є відмінними від дій, що входять до переліку, які враховуються адміністративним органом під час розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності.
За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції щодо непідсудності цієї справи адміністративному суду не ґрунтується на вимогах закону.
Також Суд вважає за необхідне зазначити, що факт наявності/відсутності рішення (постанови) про притягнення до адміністративної відповідальності не впливає на право позивача щодо оскарження дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності».
Верховний Суд у постанові від 28 червня 2022 року від справа № 679/1344/16-а дійшов до тотожного висновку, що вимоги про оскарження адміністративного затримання не можуть бути розглянуті за правилами адміністративного судочинства ґрунтуються на неправильному застосуванні норм права.
Отже, висновок суду про те, що вимоги про оскарження затримання та відсторонення не можуть бути розглянуті за правилами адміністративного судочинства ґрунтуються на неправильному застосуванні норм права.
Відтак, питання щодо правомірності затримання особи та відсторонення його від керування транспортним засобом працівниками патрульної поліції, а отже дії щодо оформлення адміністративних матеріалів справи за порушення ст.130 ч.1 КУпАП перебувають у нерозривному зв`язку з вирішенням питання щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності, та повинно розглядатись судом при розгляді справи про адміністративне правопорушення.
Натомість у справі, що розглядається позивач оскаржує виключно дії суб`єкта владних повноважень, а саме затримання та відсторонення його від керування, при цьому, у даному випадку рішення у справі про адміністративне правопорушення розглядається Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області у справі №233/1193/22, який і надає оцінку діям відповідачів у взаємозв`язку з протоколом про адміністративне правопорушення та іншими доказами за нормами КУпАП.
Інші аргументи позивача, наведені ним у скарзі, фактично зводяться до викладу обставин, що стали підставою для звернення до суду з вказаним позовом, та не мають юридичного значення для правильності вирішення цього спору, не спростовують висновків, зроблених судом, тому не беруться судом до уваги.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі №553/2145/16-а.
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції дотримано норми процесуального права та суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що відповідно до статті 316 КАС України, обумовлює для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Керуючись ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                 ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 жовтня 2022 р. у справі  № 233/1650/22- залишити без задоволення.
Ухвалу Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 жовтня 2022 р. у справі  № 233/1650/22- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складення повного тексту в порядку, визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Повне судове рішення складено та підписано 14 червня 2023 року

Суддя-доповідач                                                                                       Е.Г. Казначеєв

Судді                                                                                                          Т.Г. Гаврищук

                                                                                                                   І.Д. Компанієць