УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №283/3001/21 Головуючий у 1-й інст. Хомич В.М. 
Категорія 63 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу №283/3001/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим будинком 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 28 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Хомич В.М. у м. Малині,
в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим будинком.
В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 06.12.2017 між ним та відповідачем розірвано шлюб. Також за рішенням цього ж суду від 03.08.2021 та його додатковим рішенням від 18.10.2021 за сторонами визнано право власності, а саме - за кожним на ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 та належних до нього господарських споруд.
З моменту припинення відносин та розірвання шлюбу між ним та відповідачкою постійно виникали конфліктні ситуації щодо його проживання в будинку та користування спільно набутим майном, речами, різним інвентарем господарського призначення та господарськими будівлями і спорудами. Тому, внаслідок зазначених обставин та такої поведінки відповідачки, позивач був змушений переселитись до батьків. Оскільки в добровільному порядку дійти згоди щодо користування вказаним домоволодінням не вдається, тому просив визначити порядок користування вказаним житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами. Вирішити питання відшкодування судових витрат.
Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 28 грудня 2022 року позов задоволено частково. Встановлено сторонам порядок користування житловим будинком по АДРЕСА_1 . Позивачу виділено для користування: житлову кімнату, площею 18,4 кв.м, яка відповідно до технічного паспорта на житловий будинок позначена за №А3, а ОСОБА_2 - житлову кімнату, площею 21 кв.м, яка відповідно до технічного паспорта на житловий будинок позначена за №А2; кухню, площею 13 кв.м та веранду, площею 6,1 кв.м - залишено у спільному користуванні.

Визначено також порядок користування господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться у господарстві по АДРЕСА_1 . Виділено ОСОБА_1 для користування господарські будівлі та споруди, які відповідно до технічного паспорта позначені як сарай Д-1, літня кухня Е-1, гараж Г-1, а ОСОБА_2 виділено для користування господарські будівлі та споруди, які відповідно до технічного паспорта позначені як сарай Б -1, сарай В-1, погріб - П-1. Огорожу №1, 2, колодязь К-1 та вбиральню Т-1 – залишено у спільному користуванні сторін. Вирішено питання розподілу судових витрат.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити за безпідставністю.
Зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Крім того, без пояснення причин суд не допустив представника відповідача на розгляд справи, чим порушив її права, передбачені ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судовому засіданні представник відповідача – адвокат Плетень С.Ю. підтримала апеляційну скаргу і надала пояснення, які відповідають її доводам.
Позивач ОСОБА_1 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим та просив залишити його без змін. Належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у її відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Малинського районного суду від 06.12.2017 року (справа №283/2138/17 (а.с.8)).
Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 03 серпня 2021 року в цивільній справі №283/262/20 житловий будинок АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . За ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 ідеальну частку вказаного житлового будинку, який залишено у спільній частковій власності сторін (а.с.9-11). Додатковим рішенням цього суду від 18 жовтня 2021 року в цивільній справі №283/262/20 за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається із: житлового будинку А1 - вартістю 138 630 грн, веранди а2 - вартістю 8821 грн, сараю Б1 вартістю 47 291 грн, сараю В1 вартістю 24 573 грн, колодязя К1 вартістю 5926 грн, погреба П1 вартістю 54 688 грн, вбиральні Т1 вартістю 11 664 грн, інших споруд № 1 -2 вартістю 99 675 грн. Вказані судові рішення набрали законної сили.

Як вбачається із технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Агентство нерухомості «Аннастейшен» (а.с.17), житловий будинок (садибного) типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , складається з житлового будинку (А1), веранди (А2), сараїв (Б1, В1 та Д1), гаража (Г1), літньої кухні (Е1), колодязя (К1), погріба (П1), вбиральні (Т1) та огорожі (№1,2). Житлова площа будинку – 39,4 кв.м., загальна площа – 58,5 кв.м., у тому числі: А1 кімната площею 21,0 кв.м., А2 кімната площею 18,4 кв.м., кухня, площею 13,0 кв.м., веранда площею 6,1 кв.м.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вважав, що відповідно до положень ч.3 ст. 358, ст. 391 ЦК України наявні правові підстави для встановлення порядку користування сторонами вказаним домоволодінням із наданням позивачу житлової кімнати площею 18,4 кв.м., а відповідачу - житлової кімнати площею 21 кв.м., із залишенням кухні та веранди у їх спільному користуванні. Також суд дійшов висновку про доцільність виділення позивачу у користування господарських будівель і споруд у вигляді сарая Д-1, літньої кухні, гаража, а відповідачу – сарая Б-1, сарая В-1, погріба, залишивши огорожу, колодязь та вбиральню у спільному користуванні.
Проте погодитись із такими висновками місцевого суду неможливо, мотивуючи наступним.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися  належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.
Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.
Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.
Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.
Вирішуючи питання щодо встановлення порядку користування згаданим домоволодінням поза увагою суду першої інстанції залишились такі обставини.
В основу судового рішення покладено інформацію щодо технічного стану будинку, а також наявності певних господарських будівель і споруд приналежних до нього, що міститься у технічному паспорті, виготовленому ТОВ «Агентство нерухомості «Аннастейшен». Як вище зазначалось, відповідно до техпаспорту житлова площа спірного будинку становить 39,4 кв.м., загальна площа – 58,5 кв.м., у тому числі: А1 кімната - 21,0 кв.м., А2 кімната - 18,4 кв.м., кухня - 13,0 кв.м., веранда площею 6,1 кв.м. 
Також наявні господарські будівлі і споруди: сараї (Б1, В1 та Д1), гараж (Г1), літня кухня (Е1), колодязь (К1), погріб (П1), вбиральня (Т1) та огорожа (№1,2). На зведені у 2007 році господарські будівлі з влаштуванням фундаменту, а саме сарай Д1, гараж Г1, літню кухню Е1 відсутні дозвільні документи, а відтак вони є самочинними (а.с.16-18).
Із матеріалів цивільної справи №283/262/20, що була витребувана апеляційним судом в порядку підготовки розгляду справи, вбачається, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу жилого будинку від 20 квітня 2001 року на ім`я ОСОБА_1 був придбаний жилий будинок АДРЕСА_1 . У пункті 2 даного договору вказано, що будинок дерев`яний, жилою площею 18,4 кв.м., до будинку примикають надвірні будівлі:веранда, сарай, огорожа, криниця.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта відомості відносно житлового будинку АДРЕСА_1 відсутні (а.с.19).
Отже є очевидним, що з моменту набуття сторонами у власність спірного будинку була здійснена його реконструкція, перебудова та зведено ряд господарських будівель без дотримання відповідних дозвільних процедур.
Таким чином нерухоме майно, до складу якого входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти, не може бути як предметом цивільного обігу так і право на нього не підлягає судовому захисту. Отже питання щодо встановлення порядку користування такими об`єктами нерухомого майна може розглядатись лише після його реєстрації у встановленому законом порядку. 
Враховуючи наведене рішення суду підлягає скасуванню в порядку п. п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України із ухваленням нового – про відмову у задоволенні позову.
У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України із позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати, пов`язані із поданням апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. 
Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 28 грудня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовити.
Стягнути із  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  1362 грн  судових витрат. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                Судді

Повний текст постанови складений: 02 червня 2023 року.