УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №283/109/23 Головуючий у 1-й інст. Тимошенко А.О. 
Категорія 83 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,
за участі секретаря судового засідання Зінчук Д.С., 
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №283/109/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про зняття арешту з нерухомого майна
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою через адвоката Міхненка Сергія Дмитровича,
на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2023 року, яке ухвалено під головуванням судді Тимошенка А.О. у м.Малині,

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_1 через представника адвоката Міхненка С.Д. звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області. Просила зняти арешт із майна - невизначене майно: будинок, склад: ціле, стан: добудоване, статус: жиле, власник: ОСОБА_2 , реєстраційний номер обтяження: 2987663, зареєстровано 20 березня 2006 року 14:56:10 за №2987663, реєстратор: Малинська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: повідомлення, 8935, 17 грудня 1996 рік, Малинський районний суд, архівний номер 1918380ZITOMIR7, архівна дата 18 січня 2000 року, дата виникнення 17 грудня 1996 року.
Позов обґрунтовувала тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 1996 року № НОМЕР_1   ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 та вона ( ОСОБА_1 ) набули право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 . Її мати ОСОБА_3  померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_2 . Після смерті батька вона звернулася до приватного нотаріуса з метою оформлення спадщини на вищевказаний житловий будинок, але нотаріус 03 грудня 2021 року винесла постанову, якою відмовила їй у вчиненні нотаріальної дії, пославшись за наслідками перевірки на встановлення запису про арешт нерухомого майна у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. При з`ясуванні обставин накладення арешту виявилося, що її батько ОСОБА_2 притягувався до кримінальної відповідальності Малинським районним відділом внутрішніх справ Житомирської області за ч.2 ст.167 КК України (в редакції 1960 року), кримінальна справа №5375. Зазначена кримінальна справа 30 березня 1998 року була направлена до суду, а 09 червня 1998 року - повернута прокурору для проведення додаткового розслідування. Більше кримінальна справа в суді не обліковувалася, а результати її розгляду відсутні. Вважає, що арешт був накладений в рамках вищевказаної кримінальної справи, оскільки будь-які інші кримінальні або виконавчі провадження стосовно її батька відсутні. Заборона на відчуження нерухомого майна (арешт) перешкоджає їй переоформити успадковане майно та розпорядитися ним.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 через адвоката Міхненка С.Д. подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що право власності є нерушним, а наявна заборона (арешт) порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 , оскільки унеможливлює переоформлення та розпорядження нерухомим майном. Посилання суду першої інстанції на те, що Головне управління Національної поліції в Житомирській області є неналежним відповідачем необґрунтовані. Вважає, що ліквідація Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області з одночасним створенням іншого органу - Головного управління Національної поліції в Житомирській області, який частково виконує повноваження (завдання) органу, що ліквідується, надає можливість дійти висновку про те, що Головне управління Національної поліції в Житомирській області, з огляду на правовий статус і обсяг повноважень, є фактичним правонаступником ліквідованого Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, а отже залучення його до розгляду справи щодо відновлення порушених прав ОСОБА_1 відповідає фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства. 

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції в Житомирській області просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки вважає, що рішення винесено відповідно до норм процесуального і матеріального права та суд повно і всебічно з`ясував та дослідив усі обставини у справі. Посилається на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. ОСОБА_2 притягувався до кримінальної відповідальності Малинським РВВС Житомирської області за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.167 КК України (в редакції 1960 року), у 1998 році, тобто до моменту функціонування Національної поліції України. Наполягає на тому, що процесуальним правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області є Міністерство внутрішніх справ України. Окрім того, скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду в порядку, визначеному кримінальним процесуальним кодексом.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Міхненко С.Д. апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити. Рішення суду першої інстанції просить скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, а понесені позивачем судові витрати - з відповідача не стягувати.

Представник ГУНП в Житомирській області в судове засідання не з`явився. Головного управління Національної поліції в Житомирській області про дату, час та місце розгляду справи повідомлене належним чином (а.с.61). Про причини неявки свого представника відповідач суд не сповістив. У разі неповідомлення про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, а не закрив провадження у справі, оскільки виходив із того, що позов поданий до неналежного відповідача. За висновком суду першої інстанції Головне управління Національної поліції в Житомирській області не є правонаступником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області. Також суд першої інстанції виходив із того, що арешт на майно накладений під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Кримінальна справа, в межах якої на майно накладений арешт, до суду після додаткового розслідування скерована не була. КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі, оскільки вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи). Позивач пред`являє позов не у зв`язку з завданням їй майнової шкоди обвинуваченим, а з підстав необґрунтованого обмеження її права власності. Суд кримінальної юрисдикції не має правових підстав розпочинати судове провадження для вирішення позову до Головного управління Національної поліції в Житомирській області. Арешт майна став публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Арешт майна з заходу забезпечення кримінального провадження перетворився на неправомірне обмеження права власності. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин. Отже, відповідно до частини першої ст.19 ЦПК України вимоги можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. 

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції. Так, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо виду судочинства, але не може погодитися щодо неналежності відповідача з наступних мотивів. 

Із матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.8). 

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 1996 року №177 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить будинок по АДРЕСА_1 (а.с.9). 

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10-11). 

Приватний нотаріус Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Януш Л.О. 03 грудня 2021 року винесла постанову №02-14/149 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та на час смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом слугувало те, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про арешт (архівний запис), реєстраційний номер обтяження: 2987663, зареєстровано: 20 березня 2006 року 14:56:10 за №2987663, реєстратором: Малинська державна нотаріальна контора, підстави обтяження: повідомлення, 8935, 17 грудня 1996 рік, Малинський районний суд, об`єкт обтяження: невизначене майно, будинок…, власник: ОСОБА_2 , додаткові дані: архівний номер:1918380ZITOMIR7, архівна дата: 18 січня 2000 рік, дата виникнення: 17 грудня 1996 рік, № реєстра:5, внутр. №67012Е3322F1312D3Е53 (а.с.22).

За відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - тип обтяження: арешт (архівний запис), реєстраційний номер обтяження: 2987663, зареєстровано: 20 березня 2006 14:56:10 за №2987663, реєстратором: Малинська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: повідомлення, 8935, 17 грудня 1996 року, Малинський районний суд, об`єкт обтяження: невизначене майно, будинок, склад: ціле, стан: добудоване, статус: жиле, власник: ОСОБА_2 , додаткові дані: архівний номер:1918380ZITOMIR7, архівна дата: 18 січня 2000 рік, дата виникнення: 17 грудня 1996 рік, № реєстра:5, внутр. №67012Е3322F1312D3Е53 (а.с.12-13).

Згідно з листами Малинського районного відділу ДВС виконавчі провадження стосовно ОСОБА_2 на виконанні не перебували та не перебувають, а тому в державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з майна ОСОБА_2 (а.с.14-15).

Із інформації, наданої відділенням поліції №1 Коростенського РУП ГУНП Головного управління Національної поліції в Житомирської області, - відомості про відкриття кримінального провадження відносно ОСОБА_2 відсутні (а.с.16).

Відповідно до інформації, наданої Департаментом інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України, слідує, що ОСОБА_2 притягувався до кримінальної відповідальності Малинським районним відділом внутрішніх справ Житомирської області за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.167 КК України (в редакції 1960 року), кримінальна справа №5375/96. Зазначену кримінальну справу 30 березня 1998 року в порядку ст.232 КПК України (в редакції 1960 року) направлено до суду. Відомості про результати судового розгляду до Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції не надходили (а.с.17).

У свою чергу, Малинський районний суд Житомирської області листом від 01 листопада 2022 року повідомив, що 14 квітня 1998 року на розгляд суду надійшла кримінальна справа №1-80 по обвинуваченню ОСОБА_4 за ст.861,ч.2 ст.172 КК України (1960 року) та ОСОБА_2 за ч.1 ст.167 КК України (1960 року), яка 09 червня 1998 року повернута прокурору для проведення додаткового розслідування. У 1998-2004 роках зазначена кримінальна справа в суді повторно не обліковувалася та результати розгляду її відсутні. В архіві суду відсутні будь-які матеріали про накладення арешту в 1996 році на майно ОСОБА_2 (а.с.18-19).

Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою ст.16 ЦК України, частиною першою ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цього права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до ст.13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно з ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ст.321 ЦК України).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до ст.126 КПК України (1960 року), чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно з ст.170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після закриття кримінальної справи (винесеної за процедурою КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у ст.3 Конституції України, ст.13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої ст.5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Із огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна за позовом ОСОБА_1 поширюються норми КПК України 1960 року.

Кримінальна справа, в межах якої на майно ОСОБА_2 накладений арешт, судом не розглядалася, оскільки 09 червня 1998 року була повернута прокурору для проведення додаткового розслідування.

Згідно з ст.174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення вказаних питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачав застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. За таких обставин, вирішення порушеного ОСОБА_1 питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи).

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша ст.28 КПК України 1960 року).

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом не у зв`язку з завданням їй шкоди, а з підстав необґрунтованого обмеження її права власності під час кримінального провадження.

За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі №372/2904/17-ц, нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час.

Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин.

Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Скасування арешту майна, накладеного у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

За таких обставин, вирішення питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

За висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі №766/21865/17, якщо арешт, накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

У постанові від 30 червня 2020 року в справі №727/2878/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Отже, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що цю справу належить розглядати в порядку цивільного, а не кримінального судочинства, оскільки арешт на нерухоме майно накладений за правилами КПК України 1960 року, особа, на майно якої накладений арешт померла, та у матеріалах справи відсутні докази того, що за життя батько позивача був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, а тому суд першої інстанції обґрунтовано не закрив провадження у цій цивільній справі, а доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу щодо порушення правил юрисдикції загальних судів (виду судочинства) спростовуються матеріалами справи та не ґрунтуються на положеннях закону. Кримінальна справа, у межах якої накладений арешт на будинок, наразі неактуальна.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на майно, що увійшло до її складу, зокрема, на певну частину спірного будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зі змісту постанови приватного нотаріуса Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Януш Л.О. від 03 грудня 2021 року також слідує, що цим приватним нотаріусом 11 серпня 2015 року заведена спадкова справа №12/2015 щодо майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно з матеріалами спадкової справи, спадкоємцем за законом є дочка померлого – позивач ОСОБА_1 . Отже, ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті батька у встановленому законом порядку, але оформити її не може через арешт, накладений на житловий будинок. За положеннями частини п`ятої ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У цьому випадку ОСОБА_1 набула право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування). Арештоване нерухоме майно належить позивачу з часу смерті батька, але розпорядитися ним вона не може через арешт. Арешт майна у цьому випадку перетворився з заходу забезпечення кримінального провадження, якого наразі не існує, на неправомірне обмеження прав позивача на розпорядження успадкованим майном, оскільки згідно з підпунктом 4.17 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Позов заявлений з підстав необґрунтованого обмеження позивача у праві на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування).

Щодо доводів відповідача відносно його неналежності, колегія суддів виходить із наступних мотивів. 

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про створення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичну особу публічного права - Головне управління Національної поліції в Житомирській області та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права.

Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року в справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року в справі №21-108а14, від 28 жовтня 2014 року в справі №21-484а14 сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. За таких обставин, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

У Законі України «Про Національну поліцію» чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, а відтак, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.

Із метою встановлення факту публічного правонаступництва, у даному випадку, визначальним є наявність переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції) первісного суб`єкта - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та його структурних підрозділів після його припинення до Головного управління Національної поліції в Житомирській області.

У постанові від 30 вересня 2020 року в справі №826/6895/17 Верховним Судом вказано, що аналогічність завдань міліції та поліції встановлена ст.3 Закону України «Про міліцію» та ст.2 Закону України «Про Національну поліцію». Ліквідація управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України свідчить про фактичну ліквідацію державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується.

До того ж, відповідно до наказу МВС України від 12 жовтня 2017 року №10 «Про фінансування відповідальних виконавцем бюджетних програм» фінансування установ, перелік яких затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», щодо яких проводяться заходи з ліквідації, здійснюється за рахунок асигнувань, затверджених для Національної поліції України.

Отже, ліквідація Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та його структурних підрозділів з одночасним створенням іншого органу ГУНП, який частково виконує повноваження (завдання) органу, що ліквідується, надає колегії суддів можливість дійти висновку про те, що ГУНП в Житомирській області, з огляду на правовий статус і обсяг повноважень, є фактичним правонаступником ліквідованого Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, а отже залучення його відповідачем до розгляду справи щодо відновлення порушених прав ОСОБА_1 відповідає фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Із огляду на вищевикладене та враховуючи наявність запису в реєстрі про арешт, накладений за правилами КПК 1960 року, який не скасований, на підставі положень ст.376 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення, яким знімає арешт з майна – невизначене майно: будинок, склад: ціле, стан: добудоване, статус: жиле, власник: ОСОБА_2 , реєстраційний номер обтяження: 2987663, зареєстровано 20 березня 2006 року 14:56:10 за №2987663, реєстратор: Малинська державна нотаріальна контора, підстави обтяження: повідомлення, 8935, 17 грудня 1996 рік, Малинський районний суд, архівний номер 1918380ZITOMIR7, архівна дата 18 січня 2000 рік, дата виникнення 17 грудня 1996 рік.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану через адвоката Міхненка Сергія Дмитровича, задовольнити.
Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Зняти арешт з майна – невизначене майно: будинок, склад: ціле, стан: добудоване, статус: жиле, власник: ОСОБА_2 , реєстраційний номер обтяження: 2987663, зареєстровано 20 березня 2006 року 14:56:10 за №2987663, реєстратор: Малинська державна нотаріальна контора, підстави обтяження: повідомлення, 8935, 17 грудня 1996 рік, Малинський районний суд, архівний номер 1918380ZITOMIR7, архівна дата 18 січня 2000 рік, дата виникнення 17 грудня 1996 рік.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: