Постанова
Іменем України
 
29 березня 2023 року
місто Київ
 
справа № 712/15541/18
провадження № 61-8883св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , Черкаська міська рада, 
третя особа - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 червня 2022 року, постановлену суддею Марцішевською О. М., та постанову Черкаського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Фетісової Т. Л., Гончар Н. І., Сіренка Ю. І.,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у грудні 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Черкаської міської ради, третя особа - ОСОБА_3 , у якому просив визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації й скасувати реєстрацію права власності на нерухоме майно - земельну ділянку.
У подальшому, 31 травня 2022 року, позивач звернувся до суду із заявою, у якій зазначив, що під час розгляду справи виникла необхідність у призначенні повторної судової будівельно-технічної експертизи, про що позивач заявив клопотання, яке суд задовольнив. Експерт склав рахунок витрат за проведення експертизи у розмірі 19 000, 00 грн. Позивач зазначив, що не має можливості сплатити такі грошові кошти, оскільки є малозабезпеченою особою, не має постійного місця роботи, є особою з інвалідністю ІІ групи та має на утриманні неповнолітніх дітей. Водночас без проведення експертизи, на його переконання, за наявними матеріалами ухвалити рішення щодо суті позову неможливо, оскільки вони мають суперечливий характер і не можуть оцінюватися однозначно. Зазначив, що за таких обставин виникає питання про залишення позову без розгляду, що дасть у майбутньому можливість позивачу звернутися до суду з позовом, що не буде суперечити законодавству.
Під час розподілу судових витрат просив врахувати звільнення позивача від їх сплати та при частковій компенсації судових витрат відповідачу за рахунок державних коштів зменшити їх за неспівмірністю.
Стислий виклад позиції відповідача
ОСОБА_2 вважала позов таким, що підлягає залишенню без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання, просила стягнути з позивача витрати на сплату за експертизу у розмірі 6 000, 00 грн та правничу допомогу у розмірі 36 800, 00 грн.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою від 01 червня 2022 року Соснівський районний суд м. Черкаси залишив без розгляду позов ОСОБА_1 .
Суд компенсував ОСОБА_2 судові витрати за проведення судової експертизи у розмірі 6 000, 00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000, 00 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції зазначив, що заяву про залишення позову без розгляду позивач подав після закінчення підготовчого провадження та початку розгляду справи по суті, а тому немає підстав для залишення позову без розгляду відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України. Водночас відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд залишає позов без розгляду, оскільки позивач у судове засідання не з`явився, хоча був належно повідомлений про розгляд справи, його неявка має ознаки повторності, заяви про розгляд справи за відсутності позивача до суду не надходило.
Суд врахував, що справа призначалася до судового розгляду неодноразово, однак позивач та представник позивача у судові засідання 27 січня 2022 року, 01 березня 2022 року, 29 квітня 2022 року, 01 червня 2022 року не з`явилися.
Компенсуючи відповідачеві судові витрати у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, суд врахував, що згідно з квитанцією від 22 серпня 2019 року № 43811211 відповідач сплатила 6 000, 00 грн за проведення комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, яку суд призначив за клопотанням відповідача під час розгляду справи, а тому судові витрати за проведення експертизи у зв`язку з залишенням позову без розгляду та звільненням позивача від сплати судових витрат як особи з інвалідністю ІІ групи підлягають відшкодуванню за рахунок держави.
Проаналізувавши зроблений адвокатом розрахунок витрат на правничу допомогу, розмір яких значно перевищує попередній (орієнтовний) розрахунок таких витрат згідно з відзивом на позовну заяву, враховуючи критерії обґрунтованості та доцільності понесених відповідачем витрат, взявши до уваги, що справа не може вважатися справою значної складності, враховуючи обсяг складених адвокатом під час розгляду справи документів, час, витрачений адвокатом на надання таких послуг, зокрема, у справі, окрім відзиву, адвокат склав заяви з процесуальних питань (клопотання, розрахунки витрат), які не потребували істотних затрат часу на їх підготовку, а також тривалість судових засідань у справі за участю адвоката згідно з протоколом судового засідання - 7 год. 56 хв., враховуючи процесуальну поведінку сторін у справі, їх матеріальне становище, а також засади щодо пропорційності понесених судових витрат складності спору, доводи сторони позивача про необґрунтованість заявлених витрат у справі, суд вважав, що до відшкодування на рахунок відповідача підлягає 6 000, 00 грн компенсації витрат на відшкодування наданої правничої допомоги, що належно співвідноситиметься зі складністю спору в цій справі, обсягом та якістю наданої відповідачу правничої допомоги.
Постановою від 02 серпня 2022 року Черкаський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 червня 2022 року скасував в частині розподілу судових витрат. Заяву ОСОБА_2 про розподіл судових витрат залишив без задоволення.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат та залишаючи заяву відповідача без задоволення, апеляційний суд зазначив, що для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу потрібно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи та в чому вони знайшли прояв, зокрема, чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Водночас у цій справі суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, не встановивши фактів зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або того, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони, здійснив розподіл між сторонами судових витрат.
Апеляційний суд наголосив, що саме лише залишення позову у справі без розгляду не доводить необґрунтованість дій сторони позивача.
У частині залишення позову без розгляду ухвала суду першої інстанції не оскаржувалася сторонами, а тому апеляційний суд в цій частині її не переглядав.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_2 06 вересня 2022 року з використанням засобів поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 червня 2022 року в частині розподілу судових витрат та постанову Черкаського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 36 800, 00 грн та витрати за проведення судової експертизи у розмірі 6 000, 00 грн; стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені у суді апеляційної інстанції витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 800, 00 грн та 800, 00 грн - витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначила те, що:
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц, від 07 серпня 2020 року у справі № 405/8125/15-ц, від 21 вересня 2020 року у справі № 658/1141/18, від 11 листопада 2020 року у справі № 643/856/15-ц, від 21 грудня 2020 року у справі № 484/146/16-ц, від 11 березня 2021 року у справі № 558/9/18, від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17, щодо обов`язку учасників справи добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами;
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, відповідно до яких витрати за надану професійну правничу допомогу (у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості) підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено;
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2019 року у справі № 905/945/18, від 16 жовтня 2019 року у справі № 906/936/18, від 06 травня 2021 року у справі № 910/6116/20, від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17, згідно з якими правовідносини суду з кожним учасником процесу спрямовані виключно на ухвалення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, які беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось інших цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту), вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.
Заявник зазначила, що покладення апеляційним судом на відповідача обов`язку доведення зловживання з боку позивача, враховуючи імперативні приписи частини третьої статті 44 ЦПК України, та відсутності такого обов`язку у частині дев`ятій статті 141 ЦПК України свідчить про порушення конституційних прав відповідача.
Відповідач наголошує, що залишення позову без розгляду є наслідком процесуальної поведінки позивача, який неодноразово, без поважних причин, не з`являвся у судові засідання та заявляв клопотання про призначення судової експертизи, яку у подальшому не оплатив. Окремого доведення зловживання процесуальними правами у формі постановлення окремої ухвали закон у такому випадку не вимагає.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшли.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 12 жовтня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_2 та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
Ухвалою від 13 березня 2023 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 Цивільного процесуального кодексу України 
(далі -ЦПК України), відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки. 
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ухвалою від 19 грудня 2018 року Соснівський районний суд м. Черкаси відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
За клопотанням відповідача 22 квітня 2019 року суд першої інстанції призначив у цивільній справі судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу, провадження на час проведення експертизи зупинив.
За клопотанням відповідача 24 липня 2019 року суд доручив проведення експертизи у справі іншому експерту, провадження на час проведення експертизи зупинив.
31 січня 2020 року суд поновив провадження у справі після надання 28 січня 2020 року до суду висновку № 45/19/Буд за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи.
Ухвалою від 04 червня 2020 року Соснівський районний суд м. Черкаси закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду.
Ухвалою від 27 липня 2021 року Соснівський районний суд м. Черкаси призначив у цивільній справі повторну судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинив на час проведення експертизи.
07 грудня 2021 року до суду повернулася цивільна справа без проведення експертизи, у зв`язку з чим провадження у справі суд поновив у грудні 2021 року.
Справа призначалася до судового розгляду неодноразово, однак позивач та представник позивача адвокат Ліннік М. С. у судові засідання 27 січня 2022 року, 01 березня 2022 року, 29 квітня 2022 року, 01 червня 2022 року не з`явилися.
У наданій до суду заяві від 31 травня 2022 року представник позивача адвокат Лінник М. С. просив позов залишити без розгляду.
Згідно з квитанцією від 22 серпня 2019 року № 43811211 відповідач сплатила 6 000, 00 грн за проведення комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, яка призначена судом за її клопотанням.
Відповідно до відзиву ОСОБА_2 на позовну заяву ОСОБА_1 попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, понесених ОСОБА_2 , а саме витрат на правничу допомогу, склав 10 000, 00 грн.
Згідно із заявами від 14 липня 2020 року та 30 травня 2022 року відповідач надала розрахунок розміру витрат, договір про надання правової допомоги від 22 грудня 2018 року, квитанції на оплату витрат на професійну правничу допомогу на суму 36 800, 00 грн, які складаються з такого розрахунку: 800, 00 грн за 1 годину - вивчення і аналіз позовної заяви для підготування відзиву - 3 год. (2 400, 00 грн), вивчення судової практики для надання консультації - 3 год. (2 400, 00 грн), консультація та формування захисту - 2 год. (1 200, 00 грн), підготування клопотання про ознайомлення - 1 год. (800, 00 грн), клопотання про експертизу від 11 січня 2019 року - 2 год. (1 200, 00 грн), відзиву - 8 годин (6 400, 00 грн), клопотання про експертизу від 18 липня 2019 року - 2 год. (1 200, 00 грн), розрахунок витрат на правничу допомогу від 14 липня 2020 року - 1 год. (800, 00 грн), розрахунок витрат на правничу допомогу від 30 травня 2020 року - 1 год. (800, 00 грн), участь у судових засіданнях - 23 год. (18 400, 00 грн).
Суд першої інстанції встановив, що тривалість судових засідань у справі за участю адвоката згідно з протоколом судового засідання склала 7 год. 56 хв. (27 лютого 2019 року з 14:10 до 14:30, 08 квітня 2019 року з 15:10 до 16:40, 24 липня 2019 року з 11:37 до 11:51, 04 червня 2020 року з 10:16 до 10:21, 14 липня 2020 року з 10:16 до 14:20, 26 серпня 2020 року з 11:09 до 11:13, 23 вересня 2020 року з 14:22 до 14:26, 08 жовтня 2020 року з 09:26 до 10:09, 12 січня 2021 року з 14:34 до 15:22, 12 квітня 2021 року з 10:23 до 11:21, 12 травня 2021 року з 14:32 до 15:36, 07 липня 2021 року з 14:25 до 15:53, 27 липня 2021 року з 15:44 до 16:32, 27 січня 2022 року з 15:09 до 15:15, 01 червня 2022 року з 15:12 до 15:39).
Право, застосоване судом
Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Загальне правило щодо компенсації судових витрат у разі залишення позову без розгляду передбачено частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, згідно з якою у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У випадку, встановленому частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення позову без розгляду, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу (частина шоста статті 142 ЦПК України).
Згідно з частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Водночас ЦПК України не містить правових норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача.
Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які доводять зловживання процесуальними правами.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Компенсуючи відповідачеві судові витрати у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, суд врахував, що згідно з квитанцією від 22 серпня 2019 року № 43811211 відповідач сплатила 6 000, 00 грн за проведення комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, яку суд призначив за клопотанням відповідача під час розгляду справи, а тому судові витрати за проведення експертизи у зв`язку з залишенням позову без розгляду та звільненням позивача від сплати судових витрат як особи з інвалідністю ІІ групи підлягають до відшкодуванню за рахунок держави.
Відмовляючи у компенсації відповідачеві судових витрат, понесених нею у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, апеляційний суд виснував, що для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу потрібно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема, чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується. Водночас у цій справі суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, не встановивши фактів зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або того, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони, здійснив розподіл судових витрат між сторонами.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 грудня 2022 року у справі № 910/12184/20, зазначив, що:
-                  обов`язковими умовами для застосування передбачених частиною четвертою статті 202, пунктом 4 частини першої статті 226 ГПК України процесуальних наслідків неявки позивача у судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи за його відсутності;
-                  право позивача як особи, що подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з його обов`язком подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з цим наявні підстави для вирішення питання щодо покладення відповідних судових витрат на позивача;
-                  неявка повноважного представника позивача, належно повідомленого про час і місце розгляду справи, у судове засідання у разі неподання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності та неповідомлення причин такої неявки можуть кваліфікуватися як необґрунтовані дії у розумінні частини п`ятої статті 130 ГПК України. При цьому саме на позивача покладається обов`язок доведення неможливості вчинення ним відповідних процесуальних дій.
Верховний Суд врахував, що, залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції у цій справі зазначив, що заяву про залишення позову без розгляду позивач подав після закінчення підготовчого провадження та початку розгляду справи по суті, а тому немає підстав для залишення позову без розгляду відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України. Водночас відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд залишає позов без розгляду, оскільки позивач у судове засідання не з`явився, хоча був належно повідомлений про розгляд справи, його неявка має ознаки повторності, заяви про розгляд справи за відсутності позивача до суду не надходили.
Тож підставою залишення позову без розгляду стала повторна неявка позивача та неподання ним заяви про розгляд справи за його відсутності.
У цій частині ухвала суду першої інстанції в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалася, а отже, позивач погодився з підставами залишення позову без розгляду.
За таких обставин до спірних правовідносин підлягає застосуванню наведений правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 грудня 2022 року у справі № 910/12184/20 щодо покладення на позивача обов`язку доведення неможливості вчинення ним відповідних процесуальних дій. ЦПК України містить тотожні норми права, а тому згаданий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
У справі, що переглядається, позивач не довів неможливості вчинення ним відповідних процесуальних дій.
Встановивши, що позивач, звернувшись до суду з позовом, створив відповідачу умови, які викликали необхідність укладення ним договору про надання правничої допомоги, витрачання власного часу та коштів, подання відзиву, пояснень, заперечень, клопотань про призначення судової експертизи; подальше залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача після розгляду справи судом протягом 3, 5 років свідчить, що позивач вийшов за межі дійсного змісту свого права та вчинив необґрунтовані дії, чим порушив охоронюваний законодавством баланс між сторонами спору, який має на меті забезпечення збереження майнових прав та інтересів сторони, яка потерпає від фінансових збитків, при цьому забезпечуючи право на стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача у передбачуваних законом випадках та у разі настання певних умов, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для компенсації відповідачеві судових витрат, понесених ним на оплату судової експертизи та професійної правничої допомоги згідно з частиною п`ятою статті 142 ЦПК України.
Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17 (провадження № 61-6076св21) зазначив, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю потрібно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.
У постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц (провадження № 61-17220св18) Верховний Суд зазначив, що залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача є негативним правовим наслідком для позивача у випадку зловживання ним своїми процесуальними правами. Суд зобов`язаний присікати недобросовісні дії позивача та залишати позов без розгляду у разі повторної неявки до суду належно повідомленого позивача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи без його участі. Зазначене забезпечує дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору, зокрема, забезпечує захист інтересів відповідача, який змушений витрачати час, кошти на свою чи представника явку в судові засідання.
Ті обставини, що позивач не зміг здійснити оплату повторної судової експертизи, без проведення якої розгляд справи є неможливим, не може свідчити про добросовісність та правомірність дій позивача, оскільки, звертаючись до суду з позовом, враховуючи предмет спору, позивач мав розуміти, що йому у майбутньому потрібно буде понести додаткові витрати під час розгляду справи по суті, зокрема у зв`язку з призначенням у справі експертизи, без висновку якої, на переконання позивача, розгляд справи є неможливим.
Наведеного апеляційний суд не врахував та помилково зробив висновок, що відповідач не має права на компенсацію йому витрат на правничу допомогу у зв`язку із залишенням позову без розгляду внаслідок повторної неявки позивача. Апеляційний суд не врахував у сукупності поведінку позивача, тривалість розгляду справи судом, вчинення відповідачем дій з метою захисту своїх прав під час розгляду цієї справи по суті та помилково поклав увесь тягар доказування необґрунтованості дій позивача на відповідача, не дослідивши фактичні обставини справи та не врахувавши, за яких умов суд першої інстанції залишив без розгляду позов позивача.
Щодо стягнення судових витрат з держави на користь відповідача
Вирішуючи питання щодо підставності компенсації державою судових витрат відповідачеві, понесених у суді першої інстанції, Верховний Суд встановив, що такі висновки суду першої інстанції є помилковими.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Тож позивач як особа з інвалідністю ІІ групи звільняється виключно від сплати судового збору, а не від компенсації витрат відповідачу, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, сформульованому у постанові від 20 грудня 2018 року у справі № 751/10961/16-ц 
(провадження № 61-12508св18).
До того ж суд першої інстанції не врахував, що пенсійне посвідчення від 01 березня 2018 року №  НОМЕР_1 має термін дії до 31 січня 2020 року, коли ухвалу суд першої інстанції постановив 01 червня 2022 року. Тож у суду не було доказів, що на момент розподілу судових витрат у справі позивач був особою з інвалідністю.
Підсумовуючи, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції в частині висновків про компенсацію відповідачеві витрат на правничу допомогу та витрат за проведення судової експертизи за рахунок держави, оскільки такі висновки не відповідають правилам про розподіл судових витрат, зокрема, на правничу допомогу та за проведення судової експертизи у разі, якщо позивач є особою з інвалідністю ІІ групи.
Отже, Верховний Суд виснував, що такий обов`язок з відшкодування витрат відповідачеві покладається на позивача.
Щодо розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачем відповідачеві
У постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) Велика Палата Верховного Суду та у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц 
(провадження № 61-15441св19), від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц (провадження № 61-39474св18), від 11 червня 2020 року у справі № 821/227/17 Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування цих витрат.
У постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 906/194/18 Верховний Суд дійшов висновку, що необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.
Водночас у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
У постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 (провадження № 61-7550св19) Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи».
Підсумовуючи, для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи яких очікує зазнати у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у цій справі у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
У постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 
(провадження № 61-6638св22) Верховний Суд, аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану стороні під час розгляду справи у суді першої інстанції, врахував, що адвокат є кваліфікованим юристом з повною вищою юридичною освітою, який має стаж роботи в галузі права не менше двох років, тому надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною.
Наведені правові висновки Верховного Суду підлягають застосуванню до спірних правовідносин за правилами частини третьої статті 400 ЦПК України, оскільки зроблені Верховним Судом після подання касаційної скарги у справі, що переглядається.
Згідно із заявами від 14 липня 2020 року та 30 травня 2022 року відповідач надала розрахунок розміру витрат, договір про надання правової допомоги від 22 грудня 2018 року, квитанції на оплату витрат на професійну правничу допомогу на суму 36 800, 00 грн, які складаються з такого розрахунку: 800, 00 грн за 1 годину - вивчення і аналіз позовної заяви для підготування відзиву - 3 год. (2 400, 00 грн), вивчення судової практики для надання консультації - 3 год. (2 400, 00 грн), консультація та формування захисту - 2 год. (1 200, 00 грн), підготування клопотання про ознайомлення - 1 год. (800, 00 грн), клопотання про експертизу від 11 січня 2019 року - 2 год. (1 200, 00 грн), відзиву - 8 годин (6 400, 00 грн), клопотання про експертизу від 18 липня 2019 року - 2 год. (1 200, 00 грн), розрахунок витрат на правничу допомогу від 14 липня 2020 року - 1 год. (800, 00 грн), розрахунок витрат на правничу допомогу від 30 травня 2020 року - 1 год. (800, 00 грн), участь у судових засіданнях - 23 год. (18 400, 00 грн).
Застосовуючи наведений правовий висновок, а також заяву позивача про зменшення витрат на правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю, вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, взявши до уваги умови договору про надання правової допомоги від 28 грудня 2018 року, розрахунок розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану ОСОБА_2 у справі № 712/15541/18, від 30 травня 2022 року, обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, підтверджених належними та допустимими доказами, Верховний Суд дійшов висновку, що визначений відповідачем розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції у сумі 36 800, 00 грн є завищеним, витрати у зазначеній сумі не можна визнати належно обґрунтованими, співмірними та необхідними в контексті обставин цієї справи.
Враховуючи складність справи, необхідність надання адвокатом відповідача послуг під час розгляду справи в суді першої інстанції та їх характер, а також з метою дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених у цій справі у суді першої інстанції, у сумі 21 600, 00 грн.
Визначаючи сукупний розмір сплачених відповідачем витрат на правничу допомогу, який підлягає їй відшкодуванню позивачем, Верховний Суд, застосовуючи наведену правову позицію у справі № 534/14/20 
(провадження № 61-6638св22) щодо реальності (дійсності та необхідності) витрат на правничу допомогу, дійшов висновку, що компенсації підлягають 21 600, 00 грн (підготовка відзиву на позовну заяву (6 400, 00 грн) + клопотання про призначення у справі судових експертиз від 11 січня 2019 року та від 18 липня 2019 року (3 200, 00 грн) + участь у судових засіданнях 15 год. (12 000, 00грн)), що і підлягає стягненню із позивача на користь відповідача.
Визначаючи загальну кількість годин, протягом яких адвокат відповідача брав участь у судових засіданнях у суді першої інстанції, Верховний Суд врахував умови договору про правову допомогу від 28 грудня 2018 року та доповнень до нього, що викладені у розрахунку розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану ОСОБА_2 у справі № 712/15541/18, від 30 травня 2022 року, підписаному обома сторонами договору, передбачають, що участь у судовому засіданні займає 1 годину та складає 800, 00 грн.
Суд першої інстанції встановив, за участю адвоката відповідача згідно з протоколом судового засідання відбулися судові засідання 27 лютого 2019 року, 08 квітня 2019 року, 24 липня 2019 року, 04 червня 2020 року, 14 липня 2020 року, 26 серпня 2020 року, 23 вересня 2020 року, 08 жовтня 2020 року, 12 січня 2021 року, 12 квітня 2021 року, 12 травня 2021 року, 07 липня 2021 року, 27 липня 2021 року, 27 січня 2022 року, 01 червня 2022 року, а разом 15 засідань, коли у розрахунку відповідач та його представник визначають 23 засідання, що не відповідає фактичним обставинам справи. Враховуючи, що кількість встановлених судом першої інстанції судових засідань, у яких брав участь представник відповідача, становить 15 та ця кількість судових засідань не спростована відповідачем та підтверджується протоколом судового засідання, Верховний Суд зробив висновок, що наведена заявником кількість судових засідань, у яких брав участь представник відповідача, є необґрунтовано завищеною.
Щодо надання таких послуг, як підготовка, друк та подання до суду клопотання про ознайомлення із матеріалами справи, розрахунків витрат на професійну правничу допомогу, то Верховний Суд врахував, що такі послуги не є послугами з професійної правничої допомоги, а тому не підлягають відшкодуванню відповідачеві позивачем. Додатково Верховний Суд врахував, що розрахунок від 14 липня 2020 року не стосується справи та відповідача, а здійснений у межах надання адвокатом правової допомоги іншій особі щодо іншого правового питання та не у справі, що переглядається.
Так само не підлягають компенсації відповідачеві витрати, понесені у зв`язку з вивченням та аналізом позовної заяви, вивченням судової практики та консультуванням відповідача з метою формування правової позиції сторони у справі, що узгоджується із згаданим правовим висновком Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд встановив, що апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про компенсацію їй витрат на правничу допомогу у зв`язку з залишенням позову без розгляду, помилково поклав на відповідача тягар доведення необґрунтованості дій позивача у справі, не врахувавши тривалість розгляду справи й те, що позивач, звернувшись до суду з позовом, створив відповідачу умови, які призвели до виникнення потреби в укладенні ним договору про надання правничої допомоги, витрачання власного часу та коштів, подання відзиву, пояснень, заперечень, клопотань про призначення судової експертизи тощо.
Частково задовольняючи заяву про відшкодування відповідачеві витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про їх компенсацію за рахунок держави, не врахувавши, що чинним законодавством передбачено, що особи з інвалідністю ІІ групи звільнені лише від сплати судового збору, а не витрат на професійну правничу допомогу та витрат за проведення експертизи.
Визначаючи належний до відшкодування відповідачеві розмір витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції лише з посиланням на клопотання позивача про зменшення судових витрат, не обґрунтував таке рішення, пославшись на загальні висновки про необхідність врахування складності справи, матеріального становища сторін тощо.
У зв`язку з наведеним Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви відповідача про відшкодування їй витрат на професійну правничу допомогу та витрат за проведення судової експертизи.
Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц, від 07 серпня 2020 року у справі № 405/8125/15-ц, від 21 вересня 2020 року у справі № 658/1141/18, від 11 листопада 2020 року у справі № 643/856/15-ц, від 21 грудня 2020 року у справі № 484/146/16-ц, від 11 березня 2021 року у справі № 558/9/18, від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17, щодо обов`язку учасників справи добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами; а також у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, відповідно до яких витрати за надану професійну правничу допомогу (у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості) підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви відповідача про компенсацію їй позивачем витрат на правничу допомогу у справі, що переглядається.
За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини(частини перша - четверта статті 412 ЦПК України).
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судовий збір за подання касаційної скарги заявник не сплачував на підставі пункту 5 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», згідно з яким судовий збір не справляється за подання заяви про винесення додаткового судового рішення.
У постанові Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі № 240/6150/18 (провадження № К/9901/21650/19) зроблено висновок про те, що вимоги про розподіл судових витрат не відносяться до позовних та не впливають на розмір ставки судового збору, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, а також враховуючи, що розмір судового збору за подання скарги на рішення суду залежить від суми судового збору, що підлягав сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги (крім оскарження ухвали суду з процесуальних питань), тому немає й підстав вимагати сплати судового збору за подання апеляційної або касаційної скарги на додаткове рішення (додаткову постанову) суду щодо розподілу судових витрат.
З врахуванням наведеного Верховний Суд не встановив підстав для розподілу судових витрат за подання касаційної скарги.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених відповідачем у суді апеляційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку, що заявнику підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, у розмірі 2 800, 00 грн (2000, 00 грн - підготовка та подання апеляційної скарги, участь у судовому засіданні - 800, 00 грн).
Щодо витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, то Верховний Суд виснує, що заявник не мала сплачувати судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, а тому такі витрати не підлягають відшкодуванню позивачем відповідачеві. Водночас Верховний Суд роз`яснює заявникові, що такі витрати зі сплати судового збору заявник вправі вимагати повернути собі як помилково сплачені на підставі відповідного рішення суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 червня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року у частині вирішення заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та за проведення судової експертизи скасувати, ухвалити нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 21 600, 00 грн та 6 000, 00 грн витрат за проведення судової експертизи.
Стягнути з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 компенсацію витрат, понесених на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, у розмірі 2 800, 00 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               О. В. Ступак

Судді                                                                                                           І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко