ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року 
м. Київ
справа №260/7616/21
адміністративне провадження № К/990/32051/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Мацедонської  В.  Е.,
суддів: Данилевич  Н.  А., Шевцової  Н.  В.
розглянув у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Офіс Генерального прокурора, про визнання дії та бездіяльності протиправними, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19  жовтня 2022  року (головуючий суддя Курилець  А.  Р., судді: Мікула  О.  І., Пліш  М.  А.)
І. Суть спору
У грудні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Закарпатської обласної прокуратури (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Офіс Генерального прокурора,  у якому просив:
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 06 лютого 2020 року з врахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу в сумі 992  796,95 грн;
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді в період з 06  лютого 2020  року по 30  вересня 2021  року у розмірі 3  958  274,30 грн.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06  лютого 2020 року у справі №  807/3487/14 задоволено позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора та Закарпатської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З урахуванням постанови Верховного Суду від 12  листопада 2020  року стягнуто з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1  025  483,76 грн із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.
Разом з тим, позивач зазначає, що Закарпатською обласною прокуратурою на звернення позивача було надано інформацію про підвищення посадового окладу. Таким чином, рішенням суду у справі №  807/3487/14 стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі, що обчислено з виплат, які не коригувалися на коефіцієнт їх підвищення. Обґрунтовуючи свої вимоги положенням пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08  лютого 1995  року №  100, позивач просить стягнути різницю середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказаний період з врахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу в сумі 992  796,95 грн.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06  лютого 2020  року у справі №  807/3487/14 задоволено позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, прокуратури Закарпатської області. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23  жовтня 2014  року №  1447к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Закарпатської області». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Закарпатської області днем 24  жовтня 2014  року. Стягнуто з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1  030  909,60 грн із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08  липня 2020  року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06  лютого 2020  року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та прийнято в цій частині нову постанову. Стягнуто з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1  026  258,88 грн із утриманням податків та інших обов`язкових платежів. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 12  листопада 2020  року постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08  липня 2020  року в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено в резолютивній частині, та викладено абзац 3 резолютивної частини рішення суду апеляційної інстанції в наступній редакції: «Стягнути з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1  025  483,76  грн із утриманням податків та інших обов`язкових платежів». У іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06  лютого 2020  року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08  липня 2020  року  залишено без змін.
Згідно з листом Закарпатської обласної прокуратури від 19  листопада 2021  року  №  27-907вих.21, наданого відділом фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури, убачається, що впродовж перебування позивача у трудових відносинах з прокуратурою Закарпатської області з листопада 2014 року по вересень 2020 року оплата праці прокурорсько-слідчих працівників прокуратури здійснювалась відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31  травня 2012  року №  505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Посадові оклади заступника прокурора Закарпатської області становили: з листопада 2014  року по 15 грудня 2015  року - 2  790,00 грн; з 16 грудня 2015  року по 05 вересня 2017  року - 3  488,00 грн; з 06 вересня 2017  року по 10  вересня 2020  року - 8  170,00 грн. Заробітна плата заступника керівника обласної прокуратури регулюється статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» та з 11  вересня 2020  року становить: з 11  вересня 2020  року по 31  грудня 2020  року - 49  187,00 грн; з 01  січня 2021  року по теперішній час - 49  920,00  грн.
Уважаючи, що судовим рішенням у справі №  807/3487/14 з Закарпатської обласної прокуратури області на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі, що обчислено з виплат, які не коригувалися на коефіцієнт їх підвищення (у меншому розмірі), позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 30  травня 2022  року залишено позовну заяву в частині вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді в період з 06  лютого 2020 року по 30  вересня 2021  року у розмірі 3  958  274,30 грн без розгляду. Продовжено розгляд справи у частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 06 лютого 2020  року з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу в сумі 992  796,95 грн.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 червня 2022  року позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 06 лютого 2020 року з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу в сумі 992  796,95 грн. 
Суд першої інстанції виходив з того, що довідка від 11  грудня 2019  року, видана прокуратурою Закарпатської області та складена за правилами Порядку №  100, про середньоденну заробітну плату позивача, яка обчислена виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передували звільненню, не містить інформації щодо підвищення посадового окладу по посаді заступник прокурора області. Судом зазначено, що позивачу стало відомо про підвищення посадового окладу тільки з моменту отримання ним листа Закарпатської обласної прокуратури від 19  листопада 2021  року  №  27-907  вих.21.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що розрахунок середньої зарплати за час вимушеного прогулу повинен враховувати наступні періоди та суми: з 24  жовтня 2014  року по 30  листопада 2015  року - 214  708,24 грн (277 робочих днів х 775,12); з 01  грудня 2015  року по 05  вересня 2017  року - 427  284,9 грн (441 робочих днів х 775,12 х 1,25); з 06  вересня 2017  року по 06  лютого 2020  року - 1  376  287,57грн (606 робочих днів х 775,12х 2,93). Отже, середній заробіток за час з 24  жовтня 2014  року по 06  лютого 2020  року становить 2  018  280,71 грн. Ураховуючи те, що на виконання постанови Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі №  807/3487/14 позивачу виплачено суму середнього заробітку у розмірі 1  025  483,76 грн без урахування індексацій у відповідності до нормативно-правових актів, то сума до сплати становить 992  796,95 грн.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19  жовтня 2022  року апеляційні скарги Закарпатської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 червня 2022 року у справі №  260/7616/21 - скасовано, а провадження в справі закрито.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, позовні вимоги, які заявлені позивачем у цій справі щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, були предметом судового розгляду у справі №  807/3487/14, в якій прийнято відповідні судові рішення, що набрали законної сили. На час розгляду справи №  807/3487/14 про поновлення на роботі позивач вже міг висловити заперечення щодо суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що був стягнутий судом, а у випадку незгоди - оскаржити відповідне рішення. Проте, позивач не скористався таким правом, дочекався виплати присудженої суми та вирішив повторно звернутись до суду із даним позовом. Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач фактично не згідний з рішенням суду, що набрало законної сили та виконано в частині розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Закриваючи провадження у цій справі, суд апеляційної інстанції зауважив, що достатньою та необхідною правовою підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є одночасна сукупність наступних умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи; набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили. У зв`язку із наявністю судових рішень у тотожній справі №  807/3487/14, які набрали законної сили, наявні підстави для закриття провадження у справі №  260/7616/21 на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.
ІV. Провадження в суді касаційної інстанції
11 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19  жовтня 2022  року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06  грудня 2022  року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
V. Касаційне оскарження
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
На обґрунтування вимог скаржник стверджує, що вирішуючи питання про закриття провадження у цій справі, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22  травня 2019 року у справі №  640/7778/18 щодо тотожності позовів та у постанові від 04 березня 2021 року у справі №  260/630/19 стосовно застосування пункту 4 частини першої статті 238 КАС України, а також у постанові від 19 травня 2021 року у справі №  161/8523/18.
Позивач зазначає, що у цій справі він просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24  жовтня 2014  року по 06  лютого 2020  року з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу, що не було предметом розгляду у справі №  807/3487/14.
Офіс Генерального прокурора подав відзив на касаційну скаргу, у якій просить відмовити у її задоволенні, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. Зазначає, що ОСОБА_1 під час розгляду справи №  807/3487/14 ані в апеляційному, ані в касаційному порядку не оскаржував судові рішення у частині розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у тому числі про незастосування коефіцієнту підвищення посадового окладу. 
При цьому, відповідач зауважує, що ним було надано до суду заяви позивача та довідки про розмір заробітної плати, з яких убачається, що позивач був усвідомлений про підвищення розмірів заробітної плати у 2015, 2017 та 2020 роках, що спростовує твердження ОСОБА_1 про те, що йому стало відомо про підвищення посадових окладів лише з листа Закарпатської обласної прокуратури від 19  листопада 2021  року №  27-907  вих.21.
Офіс Генерального прокурора стверджує, що з огляду на те, що судове рішення у справі №  807/3487/14 набуло законної сили, переоцінка та перегляд цього рішення суперечитиме принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності.
Закарпатська обласна прокуратура також подала відзив на касаційну скаргу, у якому не погоджуючись з її доводами, просить залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін. Зазначає, що питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 06 лютого 2020 року та його розмір було предметом розгляду у справі №  807/3487/14. При цьому, суму стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка розрахована судами у справі №  807/3487/14, позивач не оскаржував, що фактично підтверджує його згоду з таким розміром. Крім того, аргументи ОСОБА_1 про, нібито, його обізнаність про підвищення окладів прокурорсько-слідчим працівникам виникла лише після отримання листа Закарпатської обласної прокуратури від 19  листопада 2021  року №  27-907  вих.21, спростовується доказами, наявними у матеріалах справи.
VІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Згідно з статтею129 Конституції України однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За приписами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Стаття 14 КАС України встановлює, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
VІІ. Висновки Верховного Суду
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судового рішення здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).
Предметом спору у цій справі є незгода позивача з розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24  жовтня 2014  року по 06  лютого 2020  року, а саме розрахунок здійснений без урахування коефіцієнту підвищення посадового окладу. При цьому, ОСОБА_1 стверджує, що про підвищення посадових окладів працівників прокуратури дізнався лише з листа Закарпатської обласної прокуратури від 19  листопада 2021  року №  27-907  вих.21, тобто після розгляду судом справи №  807/3487/14, якою було вирішено питання про його поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24  жовтня 2014  року по 06  лютого 2020  року.
Закриваючи провадження у цій справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на час розгляду справи №  807/3487/14 позивач знав про підвищення посадових окладів задовго до листа Закарпатської обласної прокуратури від 19  листопада 2021  року №  27-907  вих.21 і міг висловити заперечення щодо суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час розгляду цієї справи, однак таким правом не скористався. Суд апеляційної інстанції уважає, що позивач фактично не погоджується з рішенням суду у справі №  807/3487/14, яка є тотожною справі №  260/7616/21.
З цього приводу колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.
Аналізуючи вказані вище норми законодавства вбачається, що позови уважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 11  квітня 2018 року у справі №  11-257заі18, неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.
Верховний Суд надаючи оцінку наявності підстав для застосування пункту 4 частини першої статті 238 КАС України, наслідком якого є закриття провадження у справі, неодноразово, зокрема у постановах від 31 березня 2021 року у справі №  240/6357/20, від 27 серпня 2021 року у справі №  580/3966/20, від 15 грудня 2020  року у справі №  804/5759/17, від 17 серпня 2022 року у справі №  520/9008/2020 та багатьох інших, зазначав, що закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
Підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2018 року у справі №  809/487/18 зазначив, що підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. 
При цьому, не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.
Також, колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що при зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою, або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов, тотожність предмета позову зберігається.
Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №  9901/433/18.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06  лютого 2020  року у справі №  807/3487/14 задоволено позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, прокуратури Закарпатської області, яким, зокрема, було вирішено питання щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24  жовтня 2014  року по 06  лютого 2020  року. При цьому, вказане судове рішення було переглянуте у апеляційному та касаційному порядку, і постановою Верховного Суду від 12  листопада 2020  року стягнуто з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1  025  483,76 із утриманням податків та інших обов`язкових платежів. 
З судових рішень у справі №  807/3487/14 убачається, що позовна вимога щодо стягнення з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу заявлена позивачем та задоволена судами відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України, як похідна вимога від основної (визнання протиправним та скасування наказу про звільнення), з метою компенсувати втрачений заробіток працівникові, який був незаконно звільнений (стаття 235 КЗпП України).
Водночас, у цій справі, як основну підставу для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014  року по 06 лютого 2020 року з врахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу в сумі 992  796,95 грн, позивач зазначає незаконне його звільнення (стаття 235 КЗпП України), тобто підстави адміністративних позовів у справах №  807/3487/14 та №  260/7616/21 є тотожними, однак викладені в різній стилістичній формі. 
Також, колегія суддів звертає увагу, що у справі №  807/3487/14 відповідачем виступала Прокуратура Закарпатської області. При цьому, у справі №  260/7616/21  відповідач Закарпатська обласна прокуратура.
Водночас, згідно з наказом Офісу Генерального прокурора від 03  вересня 2020  року №  410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» та відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19  вересня 2019  року №  113-ІХ, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15  травня 2003  року №  755-IV, керуючись статтями 7, 9, 10 Закону України «Про прокуратуру» від 14  жовтня 2014  року №  1697-VII було перейменовано без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань юридичну особу «Прокуратура Закарпатської області» у «Закарпатська обласна прокуратура».
Отже, фактично як у справі №  807/3487/14, так й у справі №  260/7616/21 відповідачем є один і той самий суб`єкт владних повноважень.
Також колегія суддів зазначає, що в силу положень частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Як убачається з судових рішень у справі №  807/3487/14, серед іншого, предметом позову було стягнення з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. Період, за який зобов`язано відповідача здійснити таку виплату, визначено з 24  жовтня 2014  року по 06  лютого 2020  року.
У справі, що розглядається, предметом позову є також стягнення з відповідача (Закарпатська обласна прокуратура) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за той же період, що визначений у справі №  807/3487/14.
Наведене свідчить, що судами вже досліджувалась вимога та докази в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24  жовтня 2014  року по 06  лютого 2020  року і позивач мав змогу висловити свої заперечення стосовно розрахунку середнього заробітку за спірний період. Однак таким правом ОСОБА_1 не скористався, чим фактично підтвердив свою згоду з нарахованою йому сумою середнього заробітку.
Що стосується доводів позивача про те, що він дізнався про підвищення посадових окладів лише після отримання листа Закарпатської обласної прокуратури від 19  листопада 2021  року №  27-907  вих.21, колегія суддів оцінює критично, оскільки у разі сумнівів стосовно нарахованих виплат та середнього заробітку позивач з моменту звільнення до набрання законної сили судовим рішенням про його поновлення на посаді не був позбавлений права отримати довідку про розмір заробітної плати та підвищення окладів працівників прокуратури, однак цим правом також не скористався. 
При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що доводи та аргументи ОСОБА_1 у цій справі зводяться до переоцінки та перегляду судового рішення у справі №  807/3487/14, що суперечить принципу верховенства права. Інший словесний вигляд правових обґрунтувань позовних вимог не змінює правової природи таких вимог, їх предмет та підстави в цілому.
Щодо посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22 травня 2019 року у справі №  640/7778/18, від 04 березня 2021 року у справі №  260/630/19 та від 19 травня 2021 року у справі №  161/8523/18, колегія суддів уважає таке посилання безпідставним, оскільки висновки у цих справах Верховним Судом зроблені про те, які саме справи уважаються тотожними, при цьому правовідносини у цих справах та справі №  260/7616/21 не є подібними.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що  у зв`язку із наявністю судових рішень у справі №  807/3487/14 у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24  жовтня 2014  року (наступного дня після звільнення) по 06  лютого 2020  року (день винесення рішення судом першої інстанції), які набрали законної сили, наявні підстави для закриття провадження у справі №  260/7616/21 на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.
За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір відповідно до норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, у судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, що стосуються предмету спору, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Відповідно до ст.350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись ст. 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19  жовтня 2022  року залишити без змін.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                                В.  Е.  Мацедонська
Судді                                                                                                    Н.  А.  Данилевич
                                                                                                    Н.  В.  Шевцова