Номер провадження: 22-ц/813/4632/23 
Справа № 523/15157/19
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Воронцова Л. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого                 Воронцової Л.П. (суддя-доповідач),
суддів:                         Базіль Л.В.,
                               Ігнатенко П.Я.,
за участю секретаря        Кузьміч Г.Р.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08 грудня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТОВ Одеського ордена «Знак Пошани» завод продовольчого машинобудування, третя особа без самостійних вимог: ТОВ «Темп плюс сервіс», про скасування державної реєстрації права власності,

встановив
У вересні 2019 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з вищезазначеним позовом, уточненим в ході розгляду справи, в якому просили:
скасувати державну реєстрацію права власності Одеського ордену «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування – підприємство з колективною власністю завод «Продмаш» на житловий будинок, загальною площею 1940 кв.м., частка власності 1/1 що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 6580968, яке виникло відповідно до рішення органу місцевого самоврядування № 234 від 19.04.1991 року виданого Суворовською райрадою м. Одеси; 
скасувати державну реєстрацію права власності Одеського ордену «Знак пошани» завод продовольчого машинобудування – підприємство з колективною відповідальністю завод «Продмаш» на житловий будинок, загальною площею 1940 кв.м., частка власності 1/1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 14945842, яке виникло відповідно до рішення виконкому Суворовської райради № 234 від 19.04.1991 року (а.с.1-8 том №2).
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 разом з сім`єю проживає в квартирі АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 , отримав ордер №8024 серія БО від 06.11.1987 року, згідно рішення виконавчого комітету ОМР комісії Бюро обміну житловими приміщенням від 04.11.1987 року № 43, на підставі чого сім`я ОСОБА_4 вселилась в дану квартиру. 
ОСОБА_2 , є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 10.10.1994 року. 
Заводом не надано суду свідоцтво про право власності на будинок, що протирічить ч.3 ст 10 Інструкції “Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу української РСР” від 31.01.1966.
Запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про підставу виникнення права власності — рішення органу місцевого самоврядування, №234 19.04.1991 р. Суворовська райрада м.Одеси не відповідає дійсності, оскільки Суворовська райрада не була власником майна і не могла надавати на нього право власності. Також не відповідає дійсності запис у зазначеному Реєстрі про частку у праві власності -1/1, тому що станом на 12.07.2004 у будинку було приватизовано 8 квартир.
В порушення норм чинного законодавства завод “Продмаш” зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, як власник, позбавляючи ОСОБА_1 можливості наданої статтею 55 Конституції України здійснювати свої права як зареєстрований мешканець будинку в судах, державних і комунальних закладах, пов`язаних з оспорюванням її прав неналежним власником та наклав арешт на належну ОСОБА_5 квартиру у справі №523/15572/16-ц і позивач позбавлений можливості скасувати вказаний арешт.
Позивачі зазначали, що завод «Продмаш» не є власником будинку, у якому вони проживають, оскільки рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів від 22.01.1993 за № 49 рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів від 19.04.1991 року № 234 “Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу “Продмаш” скасовано. Всупереч даного рішення завод «Продмаш» отримав в ОМБТІ реєстраційне посвідчення, датоване 20.05.1994 року, на підставі якого внесено запис в реєстраційну книгу № 1655-стр.58-кн.12 м/с, про те, що домоволодіння АДРЕСА_1 в цілому зареєстровано за заводом «Продмаш» на підставі рішення виконкому Суворовської райради № 234 від 19.04.1991р., тобто реєстраційне посвідчення видано на підставі рішення, яке було скасовано.
Згідно рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів від 19.04.1991 №234 заводу “Продмаш” дано дозвіл на правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу, яке у подальшому скасовано рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів від 22.01.1993 за №49.
Всупереч вище зазначеного рішення виконкому, завод отримав у ОМБТІ реєстраційне посвідчення, датоване 20.05.1994 та вніс запис в реєстраційну книгу за №1655-стр.58-кн.12 м/с про те, що домоволодіння АДРЕСА_4 дорога в цілому зареєстровано за заводом “Продмаш” на підставі рішення виконкому Суворовської райради №234 від 19.04.1991, тобто отримав посвідчення на підставі скасованого рішення.
Вказували на те, що у справі №916/1107/19 від 27.11.2019 року у задоволенні позовних вимог Одеського ордена «Знак Пошани» заводу продовольчого машинобудування – підприємства з колективною власністю заводу «Продмаш» про визнання незаконним та часткове скасування п.1 Рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993 року «Про скасування Рішення № 234 від 19.04.1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» в частині скасування права власності на об`єкти нерухомого майна, в тому числі за адресою дорога Котовського 168 – відмовлено. Рішення суду набрало законної сили і є обов`язковим до виконання.
Діючим законодавством закріплено, що скасування запису про реєстрацію права власності можливе у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності.
Підставами позову позивачі зазначили статті 41, 55 Конституції України, статті 1 Протоколу і статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 1,2 статті 321 ЦК України.
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 08 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, зазначивши, що воно є незаконним, необґрунтованим, судом неповно з`ясовано обставини, шо мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права та процесуального права, рішення є таким що підлягає скасуванню.
Вказує на те, що резулятивна частина рішення суду є надуманою, суд не розглянув частину позовних вимог. 
Учасником справ № 523/15572/16-ц та №523/16978/19, на які суд послався, як на такі, що мають преюдиційне значення, вона не була та неправильно витлумачив висновки Верховного Суду у вказаних справах. 
На час видачі дублікату реєстраційного посвідчення порядок та підстави державної реєстрації об`єктів нерухомості були врегульовані Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджених наказом МЮУ № 7/5 від 07.02.2002 року, згідно пункту 6.4 Інструкції, БТІ наділений лише правом надати витяг та не наділений функціями органів місцевого самоврядування або місцевої державної адміністрації на повноваження видавати дублікат свідоцтва. 
Судом помилково визнано, що БТІ на підставі п. 6.4 наділений правом видавати дублікат свідоцтва та завіряти його від свого імені, та не надано оцінку того, що доручення органів місцевого самоврядування, місцевої державної адміністрації та інших органів здійснити необхідні підготовчі заходи для видачі дубліката свідоцтва відповідачу БТІ не надавало.
Згідно Інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР» від 31.01.1966 р. яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 р. відсутня підстава набуття права власності на підставі скасованого Рішення No234 від 19.04.1991 р. про дозвіл на правову реєстрацію.
В матеріалах справи відсутні відомості стосовно того, що БТІ давало доручення здійснення необхідних підготовчих заходів для видачі дубліката свідоцтва та його видачі. 
Вказує на те, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, в розділі «відомості про право власності» в графі «підстава виникнення права власності» на будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 вказано: «рішення органу місцевого самоврядування No234, 19.04.1991, Суворовська райрада м.
Одеси». Підстави внесення в 2004 р. до державного реєстру в розділі «відомості про право власності» в графі «підстава виникнення права власності» на будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 вказано: «рішення органу місцевого самоврядування N°234, 19.04.1991, Суворовська райрада м. Одеси». Незаконність внесення такого запису підтверджується тим, що в ст. 58 закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», яке введено в дію Постановою BP N 534-XII (534-12) від 08.12.90 р., та діяло на час спірних правовідносин вказано: «Спори про поновлення порушених прав, що виникають в результаті дій чи бездіяльності органів місцевого та регіонального самоврядування, вирішуються в суді або арбітражному суді.
       Зазначає, що скасування рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів N° 49 від 22 січня 1993 року «Про скасування рішення виконкому No 234 від 19 квітня 1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків Заводу «Продмаш» можливе лише на підставі рішення суду. 
       Скаржник просить врахувати рішення Господарського суду Одеської області, апеляційної інстанції та ухвали Касаційного господарського суду у справі № 916/1107/19, якими “у задоволенні позову Одеського Ордена «Знак Пошани» завод продовольчого машинобудування? підприємство з колективною власністю завод «Продмаш» до Одеської міської ради, Суворовської районної адміністрації ОМР про визнання незаконним та часткове скасування пункту 1 Рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів № 49 від 22.01.1993 р. «Про скасування Рішення No234 від 19.04.1991 р. «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» в частині скасування права власності на об`єкти нерухомого майна , зокрема за адресою: дорога Котовського 168 - відмовлено». 
Дані рішення суду набули законної сили, тому вважає, що дозвіл на правову реєстрацію будинків є скасованим з 22.01.1993 року. 
Зазначає, що в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, в розділі «відомості про право власності», в графі «частка власності» вказано: «1/1». Однак, станом на 2003 р. у будинку було приватизовано 8 квартир, що підтверджується довідкою з агентства приватизації житла від 27.01.2017 р. , право власності на приватизоване житло ніким не скасовано. Однак, в 2004 р., на підставі вище зазначеної реєстрації за заводом «Продмаш» у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, в розділі «відомості про право власності», в графі «частка власності» вказано: «1/1», тобто завод «Продмаш» є власником 8 приватизованих квартир. Однак, дана підстава судом не розглянута і в резолютивній частині рішення суду відсутні відомості щодо вирішення даних позовних вимог.
Посадові особи заводу «Продмаш» внесли відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна запис в розділ «відомості про права власності», в графі «підстава виникнення права власності:» - «рішення органу місцевого самоврядування, N 234, 19.04.1991, Суворовська райрада м. Одеса», при цьому судом не надано оцінку того, що дозвіл на правову реєстрацію надавався державному підприємству завод «Продмаш», а не Одеському виробничому об`єднанню «Продмаш».
Згідно Інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР» від 31.01.1966 р. відсутня підстава набуття права власності на підставі скасованого Рішення N234 від 19.04.1991 р. 
Судом не врахована частина друга статті 822 ЦК України, яка передбачає, що у разі продажу житла, яке було предметом договору найму, наймач має переважне перед іншими особами право на його придбання.
Скаржник зазначає, що вона отримала ордер на квартиру у будинку державного житлового фонду, тому завод не мав права викупати державний житловий будинок без згоди наймачів квартир та не мав права реєструвати акт про викуп державного майна в частині державного житлового фонду, хоча будинок і знаходився на балансі підприємства.
Судом не врахована позиція Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду справа N 916/3156/17 від 04 червня 2019 рок, в якій зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом (захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. 
Відповідачами у справі № 916/1107/19 є Одеська міська рада та Суворовська районна адміністрація, які мають бути залучені у якості третіх осіб у даній справі. 
Просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ “Темп Плюс Сервіс” зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою, такою що підлягає залишенню без задоволення, суд повно та всебічно дослідив докази по справі, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін та відсутність порушення прав позивачів. 
Посилання в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції по суті заявлених вимог позивачами, крім того апеляційна скарга не містить в собі не тільки перелік процесуальних порушень з відповідним посиланням на норми статей ЦПК України та норм матеріального права, які, суд , на думку апелянта, допустив при розгляді справи, апелянт також не зазначає в чому полягають такі порушення, і до яких результатів вони призвели.
Безпідставність позовних вимог позивачів у даній справі полягає в тому, що заводом «Продмаш» в 1990 році було викуплено майно у держави, до складу якого входило домоволодіння з багатоквартирним будинком за адресою: АДРЕСА_1 ., тобто, з 1990 року зазначене домоволодіння перебувало у приватній власності заводу, а відтак ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» не поширюються на зазначені правовідносини.
Право власності заводу на сьогоднішній день підтверджується реєстрацію за ним спірного будинку в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і може бути скасовано тільки в тому випадку, якщо в установленому законом порядку буде доведено неправомірність його набуття у держави.
Завод «Продмаш» як власник будинку, вправі самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися об`єктом свого права власності, і не може бути обмежений в цьому праві.
Наголошує, на тому, що завод придбав право власності на спірний будинок не на підставі рішення виконкому Суворовської районної ради N°234 від 19.04.1991р. а на підставі викупу майна у держави, про що свідчать відповідні документи в матеріалах справи, а реєстрація цього майна дійсно відбулась 20.05.1991 року на підставі рішення виконкому Суворовської районної ради № 234 від 19.04.1991р.
Рішенням виконкому Суворовської районної ради №49 від 22.01.1993р., не було скасовано право власності на спірний будинок, який належить заводу, що вбачається не тільки із рішення виконкому, але і з постанови арбітражного суду Одеської області від 24.12.1992 року по справі № 5/363, на виконання якої було прийняте вищезазначене рішення, яке визнано судом таким, що не відповідає вимогам законодавства. 
Зазначає, що Постановою Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 04.04.2022 року по цивільній справі № 523/155721/16-и визнана незаконність набуття права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 та порушення права власності заводу «Продмаш» .
Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.
В судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, тому колегія суддів вважає можливим справу розглядати у її відсутність, в порядку ст.372 ЦПК України. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 адвоката Хайнак В.Д., представників відповідача і третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 1987 рік перебував у державній власності та знаходився в оперативному управлінні заводу «Продмаш».
Як вбачається із матеріалів справи, позивачі ОСОБА_1 зареєстрована і проживає у квартирі АДРЕСА_2 з 07.12.1987 року, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_5 у цьому ж будинку на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 жовтня 1994 року, зареєстрований і проживає за вказаною адресою із 17 серпня 1972 року. ( т.1 а.с.10-12).
Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.04.2019 завод “Продмаш” є власником домоволодіння, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 , зареєстрованого 12.07.2004 на підставі рішення органу місцевого самоврядування №234 , 19.04.1991, Суворовська райрада м.Одеси. (т.1 а.с.42-43).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.03.2020 р. та 01.12.2020р. будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 1940,0кв.м. в цілому зареєстрований за заводом «Продмаш» на підставі рішення №234 від 19.04.1991р. виконавчого комітету Суворовської райради народних депутатів м. Одеси.
Відповідно до статті 15 ЦК України, яка кореспондується із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Як пояснили представник ОСОБА_1 адвокат Хайнак В.Д. і ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційної інстанції, порушення прав позивачів полягає у користуванні місцями загального користування будинку і прибудинкової території, як вони вважають, внаслідок того, що власником будинку зареєстрований відповідач.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).
Колегія суддів вважає, що позивачами, виходячи зі змісту прав та інтересу, за захистом яких звернулися позивачі, і від характеру його невизнання та порушення , обраний ними спосіб захисту є неефективний, оскільки не приведе до відновлення, на їх думку, порушеного права та без необхідності повторного звернення до суду.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).
Крім того, слід зазначити, що накладення арешту на квартиру , що належить ОСОБА_2 відбулося як захід забезпечення позову заводу до ОСОБА_2 про визнання приватизації незаконною у справі №523/15572/16-ц, який було скасовано судом при ухваленні рішення у зазначеній справі.(т.2 а.с. 173-177).
У заяві про уточнення позовних вимог від 24.09.2020 у даній справі відсутнє посилання і обґрунтування порушених, невизнаних, оспорюваних прав ОСОБА_2 , останній також не скористався своїм правом апеляційного оскарження рішення суду.(т.2 а.с. 1-8).
Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про неефективність обраного позивачами способу захисту своїх прав, не підлягають аналізу і оцінці як позовні вимоги, так і доводи апеляційної скарги, які зводяться до викладення обставин справи і позовних вимог, у задоволенні яких , на думку скаржника, суд безпідставно відмовив.
З огляду на зазначене, є безпідставним посилання скаржника на не залучення до участі у справі у якості третіх осіб Одеської міської ради та Суворовської районної адміністрації, крім того, останні не позбавлені права, у разі , якщо рішенням у даній справі суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки оскаржити його, у визначеному процесуальним законом порядку. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі  № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц(пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-цта № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24)). 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). 
Підсумовуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про відмову в позові , але з інших підстав.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на зазначене, мотивувальну частину судового рішення слід змінити, виклавши її у редакції цієї постанови, а в решті - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367,376,381-384 ЦПК України, суд

ухвалив
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08 грудня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 16.03.2023 року.

Судді Одеського 
апеляційного суду                                                         Л.П.Воронцова

Л.В. Базіль

П.Я. Ігнатенко