Справа № 305/956/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        03 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.
за участю секретаря                ГУСОНЬКИ З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 305/956/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача державний реєстратор Великобичківської селищної ради Рахівського району Закарпатської області Марущак Людмила Миколаївна, про визнання майна спільною сумісною власністю та скасування державної реєстрації права власності на частку в майні, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду від 24 листопада 2021 року, повний текст якого складено 6 грудня 2021 року, головуюча суддя Марусяк М.О., -

встановив:

28.05.2021  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяла адвокат Поштак Ю.С., звернулася до суду із зазначеним позовом до  ОСОБА_2  мотивуючи таким.
Сторони з 26.07.1999 перебували в шлюбі, який було розірвано рішенням Рахівського районного суду від 30.03.2021. При реєстрації розірвання шлюбу питання щодо розподілу рухомого та нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, чи питання щодо визначення порядку користування таким майном перед судом не ставилося.
На даний час виникла потреба у розподілі майна, оскільки зважаючи на певні об`єктивні обставини, що склалися, розв`язання цього питання можливе лише шляхом постановлення судового рішення.
Предметом розподілу є нерухоме майно, набуте сторонами за час проживання у шлюбі, яке є спільним сумісним майном, що складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованого в цілому за відповідачем 22.03.2021.
За час проживання у шлюбі набутим майном подружжя крім житлового будинку є земельна ділянка площею 0,07 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована по АДРЕСА_1 , що не є предметом спору.
Житловий будинок АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя в рівних частинах і підлягає відповідному розподілу.
Вирішувати питання позасудовим порядком відповідач категорично не бажає.
Крім того, відповідач звернувся з листом-повідомленням до їхнього сина ОСОБА_3 з вимогою виселення з житлового цього будинку.
Посилаючись на ці обставини, на норми СК України та ЦК України щодо права спільної сумісної власності подружжя на його захисту, позивачка ОСОБА_1 просила:
визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
скасувати реєстрацію права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 2320851121236, який внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером: 57278408 від 25.03.2021 та зареєстровано в цілій частині за ОСОБА_2 
вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Рахівського районного суду від 24.11.2021 позов задоволено:
визнано житловий будинок  АДРЕСА_1  спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
скасовано реєстрацію права власності на 1/2 частину житлового будинку  АДРЕСА_1 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 2320851121236, який внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером: 57278408 від 25.03.2021 та зареєстровано в цілій частині за ОСОБА_2 ;
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1816,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, з того, що набутий під час шлюбу сторін житловий будинок є їхньою спільною сумісною власністю, в разі поділу якої частки колишнього подружжя у праві власності є рівними, тому слід скасувати державну реєстрацію за відповідачем права власності на 1/2 частину будинку.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. У скарзі посилається на таке.
Позивачка обрала неправильний і неефективний спосіб захисту права, позаяк частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності, відкритті після нього спадщини.
Оскільки позивачка не ставить вимогу про поділ майна в натурі, вимога про скасування реєстрації права власності на частку в майні неправомірна. Крім того, така вимога в разі її задоволення не забезпечує захист права позивачки.
Відповідно до ст. 182 ЦК України, ст.ст. 4, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням прав, тому скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна без одночасного визнання інших речових прав на цю частку майна заперечується законом.
Відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в позові.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 5, 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:
загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;
кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;
особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;
при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;
цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;
кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;
доказування не може ґрунтуватися на припущеннях;
здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються.

Таким чином, особа, права якої порушені, може звернутися до суду по захист своїх прав не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом чи договором, правомірній вимозі позивача відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах належно пред`явленого позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 26.07.1999 перебували в шлюбі, мають чотирьох дітей, із яких ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є неповнолітніми, шлюб розірвано рішенням Рахівського районного суду від 30.03.2021 у справі № 305/72/21, яке набрало законної сили 30.04.2021, з урахуванням ухвали цього ж суду від 16.04.2021 про виправлення описки в рішенні суду (а.с. 8-17, 22, посилання в мережі Internet на Єдиний державний реєстр судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/Review/95887628,  ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

09.02.2007 Великобичківська селищна рада Рахівського району Закарпатської області на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.07.2005 видала на ім`я ОСОБА_1 . Державний акт серії ЗК № 003608 на право власності на земельну ділянку площею 0,0700 га з кадастровим номером 2123655500:05:001:0020, розташовану по АДРЕСА_1 та призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 21).

11.11.2020 Управління ДАБІ у Закарпатській області оформило ОСОБА_2 повідомлення ЗК 051201104610 про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, а 01.02.2021 оформило декларацію ЗК 101210129296 про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта щодо житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 2123655500:05:002:1192, право власності на яку виникло на підставі Державного акта серії ІІІ-ЗК № 004906 на право власності на землю, виданого Великобичківською селищною радою 29.09.2000, по АДРЕСА_1 (а.с. 85, 86).

За даними Технічного паспорта на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 , виготовленого ФОП ОСОБА_6 11.01.2021 на замовлення ОСОБА_2 , житловий будинок загальною площею 140 кв. м і господарська будівля зведені у 2021 році (а.с. 74-83).

Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (витяг від 25.03.2021 № 249777380, інформаційна довідка від 20.05.2021 № 257360051) право власності на житловий будинок (літ. А) загальною площею 140 кв. м, житловою площею 51,4 кв. м і на господарську будівлю (літ. Б), розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером 2123655500:05:002:1192 по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2320851121236, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 57278408 від 25.03.2021), зареєстровано 22.03.2021 за записом № 41160874 у цілому за ОСОБА_2 (а.с. 18, 84).

Апеляційний суд бере до уваги офіційні реєстраційні дані щодо адреси розташування земельної ділянки з кадастровим номером 2123655500:05:002:1192 і житлового будинку: АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 з неповнолітніми дітьми з травня 2021 року проживає в будинку своїх батьків по АДРЕСА_3 , відповідач ОСОБА_2 проживає в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 9-12, 22, 23, 32 та ін.).

У справі міститься лист ОСОБА_2 від 08.05.2021, адресований сину ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), яким ОСОБА_2 як власник будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_1 заявляє про припинення проживання сина в будинку з 16.05.2021, а в разі, якщо син після цієї дати буде знаходитись у будинку чи на належній до нього території звернеться по допомогу поліції у виселенні сина з будинку (а.с. 19).

Відповідно до ст.ст. 177, 178, 179, ст. 181 ч. 1, ст. 182 ч.ч. 1, 2, 4, ст. 331 ч. 2 ЦК України, право власності на новостворений житловий будинок виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації; державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна (на нерухому річ) забезпечує його оборотоздатність у цивільному обороті.

Як на час перебування сторін у шлюбі, так і на час припинення шлюбу та на час державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , закон установлював правила, за якими майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності; кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо не погоджено інше; подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (доходу); розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; за загальним правилом, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними; у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ст.ст. 4, 86, 112 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 16 Закону України «Про власність», ст. 22, 28, 29 КШС України, ст.ст. 11, ст. 368 ч. 3, ст.ст. 369, 372 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 60, 63, 68, 69, 70 СК України).

Житловий будинок АДРЕСА_1 був побудований і введений в експлуатацію під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі і як такий відповідно до прямої вказівки закону охоплюється поняттям спільної сумісної власності подружжя в разі оформлення відповідних прав на нього, із презумпцією рівності часток кожного з подружжя (колишнього подружжя) у праві власності, на що реєстрація права власності на будинок за одним із подружжя (колишнього подружжя) ОСОБА_2 не впливає. У справі немає доказів інших, окрім як визначених законом, умов набуття сторонами права власності на це майно, відмови ОСОБА_1 від свого права тощо.

Заперечуючи проти позову та оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 не спростовував жодним чином належність спірного житлового будинку до спільної сумісної власності колишнього подружжя, натомість у контексті саме наявності такої спільної власності вказував лише на неналежний, неефективний спосіб захисту права, що його, на думку відповідача, обрала позивачка (а.с. 40-41, 109-111). Відповідач стверджував, що оскільки частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності, відкритті після нього спадщини, а позивачка не ставить вимогу про поділ майна в натурі, вимога про скасування реєстрації права власності на частку в майні не забезпечує захист права позивачки.

У протоколі судового засідання за 04.08.2021 зафіксована позиція представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Мандзюка І.В. про те, що «не можна визнавати 1/2 частину будинку, так як будинок належить на праві спільної сумісної власності» (а.с. 87-88). У судовому засіданні 24.11.2021 цей представник відповідача під час обговорення питання про можливість укладення мирової угоди пояснював, що «позивач має право користуватись, так як і відповідач майном», а також стверджував, що «1/2 частина права власності, скрита форма розподілу майна», «заперечує позов, вважає що не можемо 1/2 реєстрації скасувати» (а.с. 97-99). Зауваження щодо протоколів судового засідання у порядку ст. 249 ЦПК України не подавалися.

Таким чином, слід констатувати, що заявлена під час розгляду судом спору відповідачем ОСОБА_2 позиція щодо належності житлового будинку АДРЕСА_1 до спільної сумісної власності колишнього подружжя відповідає дійсним обставинам справи, підтверджується наявними в ній доказами і матеріалами, узгоджується із законом та не суперечить по суті в цій частині позиції позивачки ОСОБА_1 .

За таких умов, беручи до уваги фактичні обставини справи, встановлені законом правила та суть позицій сторін апеляційний суд відзначає, що визнання судовим порядком права спільної сумісної власності сторін на житловий будинок не потребується, така власність за обставинами справи виникла відповідно до закону внаслідок створення нерухомого майна, не припинилася безвідносно до обставин державної реєстрації права власності і спору з цього приводу, як установлено під час судового розгляду, немає по суті.

Особа, якщо вважає своє майнове право порушеним, діє на його захист на свій власний розсуд і вільно розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами.

Позивачка ОСОБА_1 поставила на вирішення вимоги про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю колишнього подружжя та про скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частину цього житлового будинку за ОСОБА_2 . Відповідно до правової позиції позивачки ці вимоги позову взаємопов`язані, вимога про скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частину житлового будинку, право власності на який за відповідачем зареєстровано в цілому, випливає з попередньої вимоги і залежить від результату її вирішення.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (зокрема, ст. 4 ч. 1 п. 1, ст. 5 ч.ч. 1, 2, 3, ст.ст. 18, 20, ст. 26 ч. 3) у редакції, що була чинною у період з дня оспореної державної реєстрації по день пред`явлення позову (22.03.2021 – 28.05.2021), а також прийняті на його виконання нормативні акти, установлюють правила, відповідно до яких:
державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно, в тому числі, на житловий будинок;
у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав проводиться державна реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав;
ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав);
у разі скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна закон не передбачає, до прикладу, автоматичного поновлення попередньої державної реєстрації (поновлення реєстрації права, що існувало раніше, якщо така реєстрація мала місце) або автоматичного поновлення чи проведення реєстрації будь-якого іншого права, оскільки вимагає вчинення ініціатором реєстрації відповідної дії (подання заяви, повідомлення, документів тощо).

Відтак у разі скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, право на який було зареєстровано в цілому за відповідачем, скасовується саме державна реєстрація права на нерухоме майно в цілому і право власності відповідача на таке майно припиняється. Закон, по-перше, не передбачає можливості скасувати лише в певній частині державну реєстрацію права власності, яка була здійснена в цілому за відповідачем, як це просила позивачка, по-друге, скасування державної реєстрації права власності в такий спосіб (права на 1/2 частку в майні при наявності реєстрації права на майно в цілому) не встановлювало б право власності позивачки на іншу 1/2 частку в нерухомому майні та не означало б здійснення державної реєстрації за нею права власності на таку частку в майні, про визначення якої вона вимогу не пред`являла і дій, спрямованих на таку державну реєстрацію, не вчиняла; по-третє, таке скасування державної реєстрації права власності означало б і відсутність будь-якої реєстрації права власності відповідача.

Вимогу про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок у цілому за відповідачем позивачка не пред`являла.

У цьому зв`язку апеляційний суд зауважує, що задоволення вимоги про скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частину житлового будинку за ОСОБА_2 за наявності права спільної сумісної власності колишнього подружжя на будинок із презумпцією рівності їхніх часток у цьому праві потягло б виникнення одночасно кількох правових титулів на один і той самий об`єкт нерухомості: право власності  ОСОБА_2 на 1/2 частку в цьому об`єкті, реєстрація якої залишилась нескасованою, проте, при відсутності правового оформлення такої реєстрації; незареєстроване за жодним із власників право на іншу 1/2 частку в об`єкті; право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на цей об`єкт, що не припинилося і про припинення якого вимоги не ставилися. Слід мати на увазі й те, що за відповідних умов може мати місце відступ від загального правила про рівність часток сторін у справі власності на житловий будинок.

Така ситуація окрім того, що не ґрунтується на законі, вочевидь створювала б правову невизначеність, що суперечило б законним правам та майновим інтересам обох сторін. Рішення суду не могло б слугувати підставою для державної реєстрації речових прав за будь-ким зі сторін, частки яких у праві власності на нерухоме майно не є належно визначеними.

Пред`являючи вимоги позивачка, та задовольняючи їх – суд першої інстанції вищенаведеного не врахували. З огляду на викладені обставини, на правову позицію позивачки щодо взаємопов`язаності її вимог, враховуючи положення ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч. 1 ЦПК України щодо меж позову та меж апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується з доводами апеляції власне про неправильний і неефективний спосіб захисту права, що його обрала позивачка, саме з установлених під час апеляційного розгляду справи підстав. Водночас апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що вимога про визначення часток (ідеальних часток) у праві спільної власності не може апріорі вважатися неналежним способом захисту права, оскільки не суперечить закону, не заборонена ним і залежно від конкретних обставин, враховуючи принципи диспозитивності, свободи розпорядження цивільними і процесуальними правами з урахуванням відповідних меж може відповідати дійсним інтересам сторін, може слугувати належним інструментом забезпечення та захисту цивільного права.

Виходячи з наведеного, на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4 ЦПК України апеляцію відповідача слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, рішення Рахівського районного суду від 24 листопада 2021 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та скасування державної реєстрації права власності на частку в майні відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2724,00 грн у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору з апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 25 травня 2023 року.

Судді