Постанова                                          
Іменем України              
 
17 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 750/843/21
провадження № 61-6463св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
треті особи: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, Служба у справах дітей Ріпкинської селищної ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 червня 2022 року у складі колегії суддів: Шарапової О. Л., Євстафіїва О. К., Шитченко Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини.
Позов обґрунтовано тим, що він та ОСОБА_3 з 11 листопада 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 липня 2020 року розірвано. У шлюбі у них народилася дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка з 29 вересня 2020 року і на час звернення до суду з цим позовом, проживає з ним. 
ОСОБА_1 вказував, що у дочки ОСОБА_4 з ним завжди були гарні відносини, він дуже любить свою дочку, піклується про неї, забезпечує її всім необхідним для фізичного та духовного розвитку. Зазначав, що дочка ОСОБА_4 виявляє більшу прихильність до батька, ніж до матері. 
ОСОБА_3 виїхала за кордон до Польщі, участі у вихованні дочки ОСОБА_4 не бере, не забезпечує її матеріально та взагалі не піклується про дитину, дочка повністю перебуває на його утриманні. Вказував, що судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова із нього на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання дочки, заборгованості зі сплати аліментів він не має.
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив суд визначити фактичне місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 , який фактично проживає за адресою: квартира АДРЕСА_1 .
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 травня 
2021 року у складі судді Рахманкулової І. П. позов ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , за місцем його фактичного проживання. Вирішено питання щодо розподіл судових витрат. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що зібрані  у справі докази свідчать про те, що малолітня дитина ОСОБА_4 упродовж тривалого часу постійно мешкала у смт Ріпки за місцем проживання батька, у неї склалися певні соціальні зв`язки, є багато друзів однолітків у цьому місці проживання, батько забезпечив навчальний процес дитини, незважаючи на віддаленість місця проживання від школи. Наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, висновком органу опіки та піклування, а також показаннями допитаних у судовому засіданні свідків підтверджено, що дитині за місцем проживання батька створені всі необхідні умови для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Показаннями допитаних у судовому засіданні свідків підтверджено більшу прихильність дитини до батька, а за результатами діагностики стану дитини психологом підтверджено емоційну близькість дитини із батьком та почуття захищеності, яке дочка ОСОБА_4 відчуває до нього.
Таким чином, ураховуючи документально підтверджені встановлені судом обставини справи, норми права, які регламентують спірні правовідносини, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та визначення місця проживання дитини разом з батьком.
Окремо суд першої інстанції зазначив, що визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків ніяким чином не перешкоджає іншому із батьків брати участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, спілкуванні з нею, що передбачено чинним законодавством, а в разі зміни обставин, які впливають на вирішення спору про місце проживання дитини, другий із батьків не позбавлений права повторно ставити це питання.
Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції 
В апеляційному порядку справа переглядалась неодноразово.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Постановою Верховного Суду від 26 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 травня 2021 року скасовано. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення фактичного місця проживання дитини відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що, будучи допитаною у засіданні Чернігівського апеляційного суду в листопаді 2021 року, дитина пояснила, що вона бажала б мешкати з кожним із батьків. Враховуючи, що дитина протягом тривалого часу проживала з матір`ю, навчалася в 
м. Чернігові, відвідувала у м. Чернігові гуртки та беручи до уваги, що відповідачка має на праві власності житло, а позивач проживає в смт Ріпки без реєстрації, а також зважаючи на стать дитини, апеляційний суд дійшов висновку, що інтересам дитини буде відповідати її проживання із матір`ю.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та узагальнені доводи особи, яка її подала
У липні 2022 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 червня 2022 року.
Підставами касаційного оскарження вказаного судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, вказує, що суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 727/3856/18, від 01 лютого 2021 року у справі № 710/1598/19, 
від 10 березня 2021 року у справі № 522/16059/18, від 12 квітня 2021 року у справі № 362/4313/18, від 22 червня 2021 року у справі № 347/1996/20, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів та не дослідив зібрані у справі докази (пункти 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункти 1 та 4 частини третьої 
статті 411 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що з грудня 2021 року дитина продовжує проживати разом із батьком, що не заперечується стороною відповідача, саме за місцем проживання батька у смт Ріпки Чернігівської області дитині створено належні умови для її розвитку, виховання та піклування, забезпечення належного фізичного та психічного здоров`я, дитина у смт Ріпки має дуже багато друзів та знайомих з якими проводить свій вільний час, навчається у Ріпкинському опорному закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Ріпкинської селищної ради, відвідує разом із батьком у м. Чернігові відповідних репетиторів та періодично психолога, так як постійна агресивна поведінка матері травмує дитину. Вказане свідчить про високий рівень соціалізації дитини у смт Ріпки Чернігівської області за її з батьком фактичним місцем проживання. 
Також заявник зазначає, що у період з 24 лютого 2022 року по 30 березня 2022 року Чернігівська область перебувала у зоні активних бойових дій і саме батько забезпечив збереження життя і здоров`я своєї дитини, оскільки матір дитини виїхала до Республіки Польща. 
Крім того, суд апеляційної інстанції протиправно відмовив стороні позивача у поновленні відповідного процесуального строку та долученні нових письмових доказів до матеріалів справи, які були здобуті у період з грудня 2021 року по червень 2022 року та мають беззаперечне значення для справи.   
У прохальній частині касаційної скарги представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заявив клопотання про поновлення позивачу процесуального строку для подачі нових доказів у справі.  
Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2022 року справу № 750/843/21 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якому вона просила вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. У відзиві ОСОБА_3 зазначає, що повернулася до України у травні 
2021 року і дочка знову проживала з нею, проте позивач, забравши дитину до себе у грудні 2021 року, так і не повернув дитину матері і постійно перешкоджає у побаченні з нею. ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про відібрання дитини в примусовому порядку, оскільки батько не виконує оскаржувану ним постанову суду апеляційної інстанції та примусово змінив місце постійного проживання дитини.  
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 2011 року, який рішенням Деснянського районного суду 
м. Чернігова від 09 липня 2020 року розірвано.
У шлюбі у сторін народилася дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з копією судового наказу Деснянського районного суду м. Чернігова                      від 16 липня 2020 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 липня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття.
31 липня 2020 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 62693442 з примусового виконання судового наказу Деснянського районного суду 
м. Чернігова від 16 липня 2020 року.
Починаючи із 29 вересня 2020 року дитина проживала разом із батьком за місцем його фактичного проживання за адресою: 
АДРЕСА_2 , що підтверджується копією акта від 18 січня                   2021 року, складеного депутатом Ріпкинської селищної ради у присутності двох свідків, та копією довідки КП Ріпкинської житлово-експлуатаційної дільниці від 19 січня 2021 року.
Вказана квартира належить матері позивача - ОСОБА_6 на праві приватної власності (підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 
№ 163384138, дата формування витягу 12 квітня 2019 року).
Відповідно до довідки про участь батька учениці 1-Б класу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у шкільному житті дитини, виданої Чернігівською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 7 Чернігівської міської ради Чернігівської області від 21 січня 2021 року № 05, учениця 1-Б класу ОСОБА_4 регулярно відвідує заняття у школі. Дитина завжди охайна, доглянута. Батько дитини спілкується з педагогами, які навчають дочку, та цікавиться шкільним життям дитини.
Згідно з довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 22 січня 2021 року № 542 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, станом на 22 січня 2021 року, за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
З копії акта від 21 січня 2021 року про обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що квартира загальною площею                         80,3 кв. м на 1-му поверсі двоповерхового житлового будинку складається із 4-х житлових кімнат. Житло забезпечене водо-, електро-, газопостачанням, водовідведенням, системою опалення. ОСОБА_7 має окрему кімнату, в якій є необхідні для проживання меблі, є окреме місце для навчання. Дитина забезпечена одягом, взуттям, іграшками та іншими речами для розвитку.
Відповідно до інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11 березня 2021 року у період з 01 січня 2020 року по 14.00 11 березня 2021 року громадянка України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснила перетинання державного кордону України 25 вересня 2020 року у пункті пропуску 
Рава-Руська.
Згідно із довідкою про надання психологічних послуг від 10 травня 
2021 року ОСОБА_1 звернувся 20 березня 2021 року до психолога ОСОБА_9 із приводу емоційного стану його дочки, оскільки дівчинка пережила розлучення батьків та залишилася без матері на тривалий час. Як убачається із цієї довідки, за результатами діагностики було встановлено: «високий рівень тривожності, невпевненість у собі, замкнутість. Кристина тримала у собі образу на маму, під час розмови про батьків відмітила, що у телефонній розмові мама на неї накричала, тому вона не хоче з нею поки що розмовляти. Малюнок сім`ї свідчить про емоційну близькість із татом та почуття захищеності, яке ОСОБА_4 відчуває до нього. За запитом тата з ОСОБА_4 була проведена терапевтична робота (6 занять) з використанням арт-терапевтичних методів та методів КПТ (когнітивно-поведінкової терапії). Заняття проходили один раз на тиждень. На заняття дівчинку завжди привозив батько, пропусків занять не було. Після терапевтичної роботи була проведена повторна діагностика стану дитини - емоційний стан стабілізувався. Рівень тривожності знизився, дівчинка стала більш впевнена у собі, більш відкрита. Рекомендації батькам: забезпечити дитині спокійну психологічну обстановку, уникнення стресових ситуацій та потрясінь».
З акта обстеження житлово-побутових умов проживання за адресою: 
АДРЕСА_2 , складеного 24 березня 2021 року членами комісії служби у справах дітей Ріпкинської селищної ради, вбачається, що житло розміщено на 1-му поверсі двоповерхового будинку, складається із 4-х кімнат. Умови проживання задовільні. Квартира забезпечена водо-, електро-, газопостачанням, водовідведенням, 
опалення - індивідуальне газове (двоконтурний котел). Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: окрема кімната, умебльована,              є окреме місце для навчання та розвитку. Дитина повністю забезпечена одягом, взуттям, іграшками та розвивальними засобами. У квартирі проживають власник - ОСОБА_6 , 1967 року народження, син - ОСОБА_1 , 1989 року народження, дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У сім`ї панує доброзичлива атмосфера, теплі, дружні стосунки. ОСОБА_6 не заперечує проти проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 в її сім`ї. Комісія вважає, що для дитини створені всі необхідні умови для проживання та розвитку.
26 березня 2021 року рішенням № 39 виконавчого комітету Ріпкинської селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області затверджено висновок служби у справах дітей Ріпкинської селищної ради щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого служба у справах дітей Ріпкинської селищної ради в інтересах дитини вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
02 травня 2021 року відповідач забрала дитину із собою, що стало причиною конфлікту між сторонами, зверненням позивача до поліції та надання пояснень учасниками конфлікту.
Згідно з відповіддю відділення поліції № 2 Чернігівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 12 травня 2021 року № 2011/124/48.2/2021 за повідомленням ОСОБА_1 , зареєстрованим 02 травня 2021 року за 
№ 1120, проведена перевірка, якою встановлено, що між ОСОБА_1 та його колишньою дружиною є неприязні відносини, та на момент проведення перевірки відсутня домовленість щодо виховання і подальшого проживання спільної дочки.
ОСОБА_1 до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, скарг або заяв щодо нього до відділу не надходило, що підтверджується довідками органів поліції.
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АД № 373515 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 02 червня 2014 року.
У суді першої інстанції в судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_10 (сусідка позивача за місцем проживання в смт Ріпки), ОСОБА_11 (її дочка є подругою ОСОБА_4 ), ОСОБА_12 (рідна сестра позивача), ОСОБА_13 (хрещений батько дитини), ОСОБА_6 (мати позивача).
Згідно з актом обстеження умов проживання від 28 травня 2021 року, складеного головними спеціалістами Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради, житло у м. Чернігові на АДРЕСА_3 , розміщено на 2-му поверсі п`ятиповерхового будинку. Квартира з усіма комунальними зручностями, у квартирі зроблений сучасний ремонт, приміщення оснащене всіма необхідними меблями та технікою. Загальний санітарний стан добрий. Дитина має окрему кімнату та все необхідне для розвитку, навчання, виховання. За указаною адресою зареєстровані: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
На запит апеляційного суду від 20 вересня 2021 року Управлінням (службою) у справах дітей Чернігівської міської ради надано висновок щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_3 . Згідно з цим висновком щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20 жовтня 2021 року № 634, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю                  ОСОБА_3 .
У судовому засіданні апеляційного суду вислухана думка дитини 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стосовно визначення її місця проживання. Дитина пояснила, що вона бажає мешкати з кожним із батьків. 
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що дитина упродовж тривалого часу постійно мешкала у смт Ріпки за місцем проживання батька, у неї склалися певні соціальні зв`язки, є багато друзів однолітків в цьому місці проживання, батько забезпечив навчальний процес дитини, незважаючи на віддаленість місця проживання від школи, а тому визначення місця проживання дитини з батьком буде відповідати інтересам дитини.
Натомість суд апеляційної інстанції вважав такі висновки суду першої інстанції необґрунтованими та врахував, що дитина протягом тривалого часу проживала з матір`ю, навчалася у м. Чернігові, відвідувала в 
м. Чернігові гуртки, відповідачка має на праві власності житло, а позивач проживає у смт Ріпки без реєстрації, а також зважаючи на стать дитини, апеляційний суд дійшов висновку, що інтересам дитини буде відповідати її проживання з матір`ю.
У матеріалах справи наявні два висновки органів опіки і піклування про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 : 1) висновок служби у справах дітей Ріпкинської селищної ради, затверджений 
26 березня 2021 року рішенням № 39 виконавчого комітету Ріпкинської селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області; 2) висновок органу опіки і піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20 жовтня 2021 року № 634, з протилежними висновками про те, з ким має проживати малолітня ОСОБА_4 .
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Встановлено, що дитина з часу народження і до кінця вересня 2020 року проживала у м. Чернігові. Позивач звернувся із позовом у січні 2021 року, посилаючись на те, що їхня спільна із відповідачкою дочка, яка зареєстрована разом з батьками за адресою: 
АДРЕСА_3 , починаючи із 29 вересня 2020 року проживає разом із ним за адресою його фактичного проживання:                                                    АДРЕСА_2 . Отже, постійне проживання малолітньої дитини разом із батьком мало місце починаючи із кінця вересня 2020 року. На початку травня 2021 року мати дитини забрала її до себе і вона проживала разом з матір`ю до 11 листопада 2021 року (до прийняття апеляційним судом постанови).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Мамчур проти України» вкотре указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява 
№ 10383/09).
Висновок про те, які обставини підлягають обов`язковому дослідженню та правовій оцінці, має бути зроблено з урахуванням Рішення ЄСПЛ у справі у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13): необхідність дослідження того, як національні суди вирішили питання захисту і безпеки дитини (пункт 79); ретельне вивчення того, чи існували підвищені ризики захисту і безпеки дитини під час проживання з матір`ю (пункт 82); дослідження стабільності середовища дитини для забезпечення її найкращих інтересів (пункти 83-84).
Суд апеляційної інстанції, оцінивши належним чином надані учасниками спору докази, їх аргументи та заперечення, врахувавши висновок, затверджений рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20 жовтня 2021 року № 634,  щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю ОСОБА_3 , застосував положення норм сімейного законодавства України та міжнародного права, дослідив питання захисту і безпеки малолітньої ОСОБА_4 з точки зору її здорового розвитку, питання стабільності середовища її існування, врахував вік дитини і те, скільки часу і за яких обставин вона проживала окремо з кожним із батьків, і таким чином дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для проживання дитини з матір`ю. Враховуючи, що дитина протягом тривалого часу проживала з матір`ю, навчалася у м. Чернігові, відвідувала у 
м. Чернігові гуртки, беручи до уваги, що відповідачка має на праві власності житло, а позивач проживає в смт Ріпки без реєстрації, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що інтересам дитини буде відповідати її проживання з матір`ю.
Дитина під час її опитування у судовому засіданні апеляційного суду 
11 листопада 2021 року, про що свідчить запис на компакт-диску, виявила схильність до обох батьків, без надання явної переваги одному з них. При цьому питання щодо почергового проживання дитини з кожним із батьків сторонами не ініціювалося і судами не досліджувалося. 
Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та її розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.
При цьому колегія суддів, враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану в постанові від 23 березня 2023 року у справі                                       № 759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22), вважає необхідним зазначити, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місце проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей.
Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунками між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.
У разі зміни обставин, пов`язаних з віком дитини, станом її здоров`я, 
психо-емоційного стану, жодна із сторін не позбавлені можливості звернутися до суду з позовом про визначення іншого способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею.
Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 червня
2020 року у справі № 757/72415/17-ц (провадження № 61-7055св19).
При перегляді цієї справи судом апеляційної інстанції були враховані висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 січня 2022 року, як це передбачено частиною четвертою статті 263 ЦПК України, зокрема про те, що із самого народження Кристини організаційним забезпеченням розвитку дитини займалась мати. 
Верховний Суд врахував, що доводи касаційної скарги зводяться до непогодження з ухваленим апеляційним судом судовим рішенням, а також до необхідності здійснення переоцінки досліджених судом апеляційної інстанції доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.
Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги щодо неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду, оскільки у наведених заявником справах та у справі, яка переглядається, різні фактичні обставини, доказування вимог і застосовані до них норми права.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
Не підлягає задоволенню клопотання заявника про дослідження Верховним Судом нових доказів, оскільки за змістом статті 400 ЦПК України на стадії касаційного розгляду подання нових доказів та дослідження їх касаційним судом не передбачено.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          Є. В. Синельников
Судді:                                                                                                      Г. В. Коломієць
        Д. Д. Луспеник
        С. Ф. Хопта
        В. В. Шипович