Постанова
Іменем України
 
14 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 570/3943/21
провадження № 61-3603св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Державна установа «Городищенська виправна колонія (№ 96)», 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство юстиції України, Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2022 року у складі судді Кушнір Н. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Шимківа С. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У серпні 2021 року        ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» (далі - ДУ «Городищенська ВК»), треті особи: Міністерство юстиції України, Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області, про відшкодування моральної шкоди,посилаючись на те, що з 28 вересня 2004 року по 27 лютого 2016 року та з 30 березня 2016 року по 29 листопада 2020 року він відбував покарання у вигляді довічного позбавлення волі в ДУ «Городищенська ВК». Умови його тримання у названій виправній колонії не відповідали нормам національного законодавства та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що встановлено рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 460/2834/18. Внаслідок незабезпечення відповідачем належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов відбування покарання він постійно відчував дискомфорт, який супроводжувався глибокими моральними стражданнями та переживаннями через нелюдське поводження. Враховуючи викладене,          ОСОБА_1 просив стягнути з ДУ «Городищенська ВК» на свою користь 2 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої неналежними умовами його утримання у виправній установі.
 
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2022 року, з урахуванням ухвали цього суду від 14 листопада 2022 року про виправлення описки, позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь   ОСОБА_1 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди. 
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що права    ОСОБА_1 , які були порушені бездіяльністю ДУ «Городищенська ВК» щодо незабезпечення належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов його утримання у виправній установі, мають бути відновлені шляхом компенсації моральної шкоди. Враховуючи обсяг страждань, яких зазнав позивач, вимоги розумності, виваженості та справедливості, суд визначив моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. Разом з тим, оскільки у даній категорії справ суб`єктом відшкодування є держава, то грошові кошти на відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути безпосередньо з Державного бюджету України, а не з відповідних органів державної влади, діями яких, зазвичай, заподіяно шкоду. 
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року апеляційні скарги Міністерства юстиції України та представника    ОСОБА_1 - адвоката Гапон С. В. залишено без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2022 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У березні 2023 року Міністерство юстиції України подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року в частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник вказав, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 335/11779/16-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 750/8986/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 127/7370/17, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 464/4574/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 12 березня 2020 року у справі № 303/5519/18-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, Міністерство юстиції України зазначило, що наразі відсутні висновки Верховного Суду щодо питання застосування положень статей 23, 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у подібних правовідносинах (щодо відшкодування моральної шкоди на користь довічно засуджених осіб з урахуванням фактичної наявності матеріально-технічного забезпечення установи виконання кримінальних покарань) (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльність цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. В оскаржуваних судових рішеннях суди зазначили, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 460/2834/18 було визнано протиправною бездіяльність ДУ «Городищенська ВК»щодо незабезпечення позивачу належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов відбування покарання, а відтак, в силу положень частини четвертої статті 82 ЦПК України встановленні у вказаній справі обставини не підлягають повторному доказуванню. Однак правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України). Звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Крім того, звертаючись до суду з цим позовом,        ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь 2 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди саме з ДУ «Городищенська ВК», тоді як місцевий суд вийшов за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно вирішив компенсувати позивачу таку шкоду за рахунок коштів Державного бюджету України.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Рівненського районного суду Рівненської області.
 
13 квітня 2023 року справа № 570/3943/21 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 3 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, якщо: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що з 28 вересня 2004 року по 27 лютого 2016 року та з 30 березня 2016 року по 29 листопада 2020 року  ОСОБА_1 відбував покарання в секторі максимального рівня безпеки для чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі, ДУ «Городищенська ВК».
 
За результатами проведення моніторингового візиту, зафіксованого у звіті від 04 квітня 2013 року, в ДУ «Городищенська ВК» виявлено ряд недоліків, зокрема вказано про те, що практично всі відвідані камери характеризуються поганим природним освітленням, неналежним технічним станом туалетів, слабкою припливно-витяжною вентиляцією. В окремих камерах дошки до підлоги не прикріпленні. Рекомендовано Державній пенітенціарній службі України вирішити питання щодо: рівномірного розміщення у ДУ «Городищенська ВК» засуджених у дільниці приміщень камерного типу та довічного позбавлення волі з метою забезпечення мінімальної площі на одну особу та створення належних умов відбування покарання; приведення камерних приміщень у відповідність до вимог нормативно-правових актів, у тому числі: спальні місця у приміщеннях камерного типу та камерах для тримання засуджених до довічного позбавлення волі обладнати відповідно до встановлених законодавством норм площі; забезпечити у всіх камерних приміщеннях доступ до свіжого повітря; забезпечити достатній рівень природного та штучного освітлення та у ДУ «Городищенська ВК» привести відповідно до вимог нормативно-правових актів обладнання дворів для проведення прогулянок засуджених, у першу чергу на дільниці для тримання засуджених до довічного позбавлення волі.
 
За результатами проведеного 22 серпня 2018 року моніторингового візиту у ДУ «Городищенська ВК» виявлено ряд недоліків та рекомендовано Міністерству юстиції України забезпечити: право на приватність у банному комплексі (обладнати душові кабіни шторками/перегородками); належне штучне освітлення в жилих приміщеннях дільниці ресоціалізації; норму жилої площі на кожного засудженого в окремих жилих приміщеннях дільниці ресоціалізації; провести ретельну перевірку фактів затримки/невідправки кореспонденції засуджених; вжити заходів щодо повної реконструкції сектору максимального рівня безпеки, в якому відбувають покарання засуджені до довічного позбавлення волі в умовах, які є несумісними з повагою до людської гідності.
 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 460/2834/18 позов ОСОБА_1 до ДУ «Городищенська ВК» задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ДУ «Городищенська ВК» щодо незабезпечення належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов тримання засудженого у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі. Зобов`язано ДУ «Городищенська ВК» у п`ятимісячний строк привести житлові, побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання засудженого у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови утримання та відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі.
 
У справі № 460/2834/18 судом встановлено, що житлово-побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які утримуються в секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська ВК», не відповідають встановленим стандартам як в міжнародному, так і в національному законодавстві. Адміністрацією установи не було вжито належних заходів для приведення умов утримання ОСОБА_1 , якого засудженого до довічного позбавлення волі, у відповідність до вимог чинного законодавства, чим допущено протиправну бездіяльність внаслідок невиконання обов`язку, встановленого законом.
 
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 
 
Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
 
В постанові від 07 червня 2022 року у справі № 570/2918/20 (провадження № 61-90991св21), в якій спірні правовідносини були подібними (особа, засуджена до довічного позбавлення волі, пред`явила позов до ДУ «Городищенська ВК» про відшкодування моральної шкоди, завданої неналежними умовами її утримання у виправній установі), Верховним Судом викладені такі правові висновки.
 
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
 
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.
 
Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.
 
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
 
Відповідно до статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими. Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.
 
Згідно зі статтею З КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України. Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 7 КВК України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду. Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.
 
За змістом частини першої статті 8 КВК України засуджені мають право, зокрема, на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню; на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
 
Частиною третьою статті 107 КВК України визначено, що засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами.
 
Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29 грудня 2014 року № 2186/5 (далі - Правила № 2186/5).
 
Ці Правила обов`язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи (пункт 1 Правил № 2186/5).
 
Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
 
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Судом встановлено, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 травня 2019 року у справі № 1740/2432/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року, позов Особа-1 до ДУ «Городищенська ВК» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ДУ «Городищенська ВК» щодо незабезпечення належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов тримання засудженого Особа-1, у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі. Зобов`язано ДУ «Городищенська ВК» у п`ятимісячний строк привести житлові, побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання засудженого Особа-1 у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови утримання та відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі.
 
Згідно зі статтею 3 Конвенції, на яку посилається позивач у своєму позові, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
 
24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказаною Конвенцією передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (далі - Комітет). Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання.
 
Комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку має припадати не менше 4 кв. м площі.
 
Зазначене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема в рішеннях у справах: «Невмержицький проти України» від 21 червня 1999 року (заява № 54825/00); «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року (заява № 72286/01); «Яковенко проти України» від 25 жовтня 2007 року (заява № 15825/06); «Двойних проти України» від 12 жовтня 2006 року (заява № 72277/01); «Давидов та інші проти України» від 01 липня 2010 року (заяви № 17674/02 і № 39081/02); «Іглін проти України» від 12 квітня 2012 року (заява № 39908/05).
 
У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в СІЗО в камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції.
 
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01, § 62).
 
При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського суду з прав людини, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
 
Переглянyвши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, який скасовуючи рішення суду першої інстанції та визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн, правильно виходив із засад розумності та виваженості, із урахуванням обставин справи та критерію справедливості відшкодування.
 
Щодо особливостей розгляду спорів з відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, Верховний Суд в постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
 
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що внаслідок неправомірної бездіяльності ДУ «Городищенська ВК», яка полягала в незабезпеченні позивачу як особі, засудженій до довічного позбавлення волі, належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов його тримання у названій виправній колонії, що підтверджено преюдиційним рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 460/2834/18,  ОСОБА_1 зазнав певних моральних страждань, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
 
При цьому суди правильно визначили розмір відшкодування моральної шкоди, який є необхідним і достатнім, враховуючи принцип розумності і справедливості, що повністю відповідає вимогам статей 23, 1173 ЦК України.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно не врахували правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 335/11779/16-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 750/8986/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 127/7370/17, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 464/4574/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 12 березня 2020 року у справі № 303/5519/18-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
В постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 335/11779/16-ц (провадження № 61-16940св18) вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) вказано, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
 
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, інші докази.
 
У справі, яка переглядається, позивачем надано належні докази на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди неправомірною бездіяльністю ДУ «Городищенська ВК», та доведено наявність усіх необхідних умов для застосування статей 23, 1173 ЦК України, про що правильно вказали суди попередніх інстанцій. 
 
При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000 грн, суди навели належне обґрунтування такого висновку, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Тобто суди з`ясували доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідили надані докази. Визначений місцевим судом розмір моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не призведе до її безпідставного збагачення за рахунок коштів державного бюджету. 
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18) зазначено, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
 
В постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 750/8986/17 (провадження № 61-37771св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 127/7370/17 (провадження № 61-39789св18), від 12 березня 2020 року у справі № 303/5519/18 (провадження № 61-19638св19) вказано, що згідно з частиною сьомою статті 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
 
Разом з тим у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що в силу положень частини четвертої статті 82 ЦПК України рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 460/2834/18 за позовом  ОСОБА_1 до ДУ «Городищенська ВК» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії має преюдиційне значення у цій справі, оскільки вказаним судовим рішенням встановлено факт невідповідності умов тримання позивача у названій виправній колонії нормам національного законодавства та статті 3 Конвенції, і вказана обставина належала до предмета доказування та безпосередньо досліджувалася і встановлювалася судом, що відображено в мотивувальній частині судового рішення. При цьому за результатами вирішення спору по суті суд визнав протиправною бездіяльність ДУ «Городищенська ВК» щодо незабезпечення належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов тримання засудженого. 
 
Отже, висновки суду першої інстанції в цій справі, з яким погодився апеляційний суд, не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведених постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18) та в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 750/8986/17 (провадження № 61-37771св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 127/7370/17 (провадження № 61-39789св18), від 12 березня 2020 року у справі № 303/5519/18 (провадження № 61-19638св19), на які послався заявник в касаційній скарзі. Суди правильно застосували статтю 82 ЦПК України в контексті спірних правовідносин та встановлених обставин справи.
 
В постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц (провадження № 61-29896св18), від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11 (провадження № 61-34953св18), від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17 (провадження № 61-32739св18), від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц (провадження № 61-23495св18), від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц (провадження № 61-16521св18), від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц (провадження № 61-26450св18), від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18 (провадження № 61-3596св19), від 06 листопада 2019 року у справі № 464/4574/15 (провадження № 61-27007св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц (провадження № 61-33310св18), від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц (провадження № 61-11414св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18 (провадження № 61-14417св19) зазначено, що суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
 
Однак у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не виходив за межі позовних вимог та не обирав самостійно правову підставу і предмет позову. 
 
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
 
Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
 
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
 
Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
 
Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави зробити висновок, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
 
Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження у справі.
 
Відповідно до статті 6 Конвенція кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
 
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
 
Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).
 
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).
 
На стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.
 
Як вбачається зі змісту позовної заяви,          ОСОБА_1 просив стягнути з ДУ «Городищенська ВК» на свою користь 2 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю названої виправної колонії. 
 
Разом з тим відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
 
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
 
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
 
Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
 
Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.
 
Таким чином, відповідачем в цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. В даному випадку таким органом  ОСОБА_1 зазначив ДУ «Городищенська ВК», незаконною бездіяльністю якої, як вважав позивач, йому заподіяно моральну шкоду.
 
Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що в даній категорії справ суб`єктом відшкодування є держава, тому грошові кошти на відшкодування моральної шкоди необхідно стягувати безпосередньо з Державного бюджету України, а не з відповідного органу державної влади, діями якого заподіяну шкоду.
 
Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень статей 23, 1173 ЦК України у подібних правовідносинах (щодо відшкодування моральної шкоди на користь довічно засуджених осіб з урахуванням фактичної наявності матеріально-технічного забезпечення установи виконання кримінальних покарань), не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок сформований у вищенаведеній постанові Верховного Суду від 07 червня 2022 року у справі № 570/2918/20 (провадження № 61-90991св21), в якій спірні правовідносини були подібними (особа, засуджена до довічного позбавлення волі, пред`явила позов до ДУ «Городищенська ВК» про відшкодування моральної шкоди, завданої неналежними умовами її утримання у виправній установі). При цьому у справі № 570/2918/20 позивач також просив стягнути на свою користь грошові кошти на відшкодування моральної шкоди з ДУ «Городищенська ВК», однак апеляційний суд, з рішенням якого погодився суд касаційної інстанції, компенсував позивачу таку шкоду саме за рахунок Державного бюджету України. 
 
Отже, з урахуванням встановлених в цій справі обставин не вбачається неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
 
Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
 
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
 
Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).
 
У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні по суті позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої неналежними умовами утримання засудженого у виправній установі, судами були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Судами попередніх інстанції правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
 
Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими.
 
З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи представника заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
 
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	І. М. Фаловська  	
Судді:	В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. В. Сердюк  	
 	В. А. Стрільчук