ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2023 року
м. Київ
справа № 688/2085/20
провадження № 51-1318км23
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання      ОСОБА_4 ,
прокурора                                           ОСОБА_5 
в режимі відеоконференції:
захисника                                            ОСОБА_6 ,
законного представника 
неповнолітнього                                ОСОБА_7 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 червня 2022 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 02 грудня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020240270000117, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 125 КК України,
ОСОБА_9 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 304 КК України,
ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця с. Шепетівка Хмельницької області, зареєстрованого у АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 125 КК України,
Історія кримінального провадження
Органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених  ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 304 КК України, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 обвинувачувались у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених  ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 125 КК України.
Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 жовтня 2021 року кримінальне провадження № 12020240270000117 від 08 лютого 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8   у вчинені ними кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_11 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 червня 2022 року:
-           ОСОБА_8 визнано винними у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та засуджено за вказаною нормою статті до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ст. ст. 75, 104 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю  2 роки. 
За обвинуваченням у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, визнано невинуватим та виправдано на підставі  п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення;
-            ОСОБА_9 визнано винними у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та засуджено за вказаною нормою статті до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю  3 роки. 
За обвинуваченням у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 304 КК України, визнано невинуватим та виправдано на підставі  п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень;
-           ОСОБА_10 визнано винними у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та засуджено за вказаною нормою статті до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ст. ст. 75, 104 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю  2 роки. 
За обвинуваченням у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, визнано невинуватим та виправдано на підставі  п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 02 грудня 2022 року вирок суду першої інстанцій щодо ОСОБА_8 залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_8 - без задоволення.
Судові рішення щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в касаційному порядку не оскаржуються.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком суду, 06 лютого 2020 року, приблизно о 19:30, ОСОБА_11 прийшов до магазину «Вкусняха», розташованого за адресою: пр. Миру, 33 у м. Шепетівці Хмельницької області, з метою зустрічі з ОСОБА_9 щодо вирішення конфлікту, який виник між ними раніше.
Поблизу цього магазину знаходився автомобіль марки «ВАЗ-21070» червоного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , за кермом якого перебував ОСОБА_12 , неповнолітній ОСОБА_8 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 . Із задніх правих пасажирських дверей вийшов ОСОБА_10 , при цьому залишив дверцята автомобіля відкритими, щоб пропустити ОСОБА_14 . Коли ОСОБА_11 добровільно сів в автомобіль, ОСОБА_12 рушив і поїхав у напрямку м. Славута Хмельницької області.
Під час перебування в автомобілі ОСОБА_12 , керуючись корисливим мотивом, діючи умисно за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , наказав ОСОБА_15 дістати мобільний телефон. Коли ОСОБА_11 тримав у руках мобільний телефон марки «HUAWEI Y7», ОСОБА_8 шляхом ривка, відкрито, в присутності ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_16 викрав мобільний телефон ОСОБА_17 , який одразу передав ОСОБА_18 .
Надалі ОСОБА_12 , керуючи вказаним автомобілем, звернув з дороги, де зупинив автомобіль та наказав потерпілому вийти з нього. Одразу ОСОБА_8 , діючи умисно за попередньою змовою групою осіб, з метою спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, умисно завдав не менше двох ударів дерев`яною битою по задніх поверхнях підколінних ділянок потерпілого ОСОБА_17 , а також в ділянку голови.
Після цього ОСОБА_12 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, з метою спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, умисно завдав не менше чотирьох ударів кулаками рук в обличчя, голову та по тулубу ОСОБА_11 , який від цих ударів упав та надалі втрачав свідомість.
Крім того, ОСОБА_10 , діючи умисно за попередньою змовою групою осіб, з метою спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, умисно завдав не менше трьох ударів кулаком правої руки в ділянку грудної клітки потерпілого ОСОБА_19 .
Унаслідок вищевказаних неправомірних дій ОСОБА_15 заподіяно тілесні ушкодження, які відноситься до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості.
06 лютого 2020 року, приблизно о 20:00 ОСОБА_10 , не повідомляючи ОСОБА_20 про дійсне походження мобільного телефону марки «HUAWEI Y7», запропонував останньому здати його в ломбард. ОСОБА_20 , використовуючи власний паспорт громадянина України уклав відповідний договір у ломбардному відділенні, передавши як предмет застави мобільний телефон марки «HUAWEI Y7», який належить ОСОБА_21 . Виручені за телефон кошти були розподілені між ОСОБА_22 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 .
Своїми умисними, протиправними діями ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та неповнолітній ОСОБА_8 завдали ОСОБА_15 майнової шкоди на загальну суму 2 000 грн.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами допущені порушення вимог процесуального закону, зокрема судовий розгляд проведено неповно та однобічно, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та відтак до неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність. При цьому вказує на відсутність доказів, які підтверджували б винуватість його підзахисного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Також стверджує, що судами в основу обвинувального вироку  покладено показання потерпілого, однак не взято до уваги, що потерпілий постійно змінював свої показання. При цьому судом не допитано ряд свідків, які були допитані на досудовому розслідуванні та про допит яких заявляла сторона захисту. Крім того, суд першої інстанцій, а в подальшому і апеляційний суд, у судових рішеннях не відобразили, що ОСОБА_8 на момент вчинення інкримінованого йому правопорушення був неповнолітнім.
Вказує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України та у ній всупереч вимогам ст.ст. 404, 419 КПК України, не надано належну оцінку доводам апеляційної скарги засудженого, не допитано заявлених стороною захисту свідків.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу не надходило.
У судовому засіданні захисник та законний представник неповнолітнього виступили у підтримку поданої скарги,  а прокурор заперечував проти її задоволення.
Межі розгляду  матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до вищевказаної норми закону, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412−414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано в статтях 409 та 411 КПК України, просить доказам у справі дати іншу оцінку, ніж ту, яку дали суди першої й апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено. 
Мотиви Суду
Щодо тверджень захисника про недоведеність причетності   ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.
Під час перевірки матеріалів провадження встановлено, що висновки суду щодо доведеності винуватості засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 . Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Так, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку ряд письмових доказів, показання засудженого ОСОБА_8 , який не визнав свою винуватість у вчиненому, а також показання:
- засудженого  ОСОБА_9 , який показав, що 05 лютого 2020 року ввечері виник конфлікт з ОСОБА_11 . Про дану подію повідомив ОСОБА_8 і попросив наступного дня поїхати разом з ним для підтримки. Також з відповідним проханням він звернувся до ОСОБА_23 , ОСОБА_24 і ОСОБА_25 06 лютого 2020 року вказані особи, до яких приєднався ОСОБА_26 , прийшли до нього додому. По дорозі він домовився про зустріч із ОСОБА_11 біля кафе «Вкусняха», а також зателефонував до ОСОБА_10 , який погодився на зустріч. До приходу ОСОБА_11 , ОСОБА_10 вже знаходився в його автомобілі. З автомобіля вийшов ОСОБА_10 , пропускаючи ОСОБА_11 всередину. ОСОБА_11 сам сів в автомобіль, ніхто його не штовхав і насильно не примушував. Він повідомив, щоб ОСОБА_11 передав телефон або його виключив, а ОСОБА_8 забрав телефон і поклав на панель автомобіля. Між ним і ОСОБА_11 відбулася розмова, в ході якої, останній відмовився повертати ланцюжок і вимагав передачі коштів. Обурившись, він поїхав за місто в напрямку м. Славута, де через 10-15 км звернув у найближчу вулицю. Вийшовши з автомобіля, він чотири рази вдарив ляпасами по обличчю ОСОБА_11 , від яких останній впав і з обличчя пішла кров. Заперечив заподіяння ударів потерпілому ногами. Повернувшись в м. Шепетівку, зупинились біля ТРЦ «Стратон» і всі, окрім ОСОБА_11 , вийшли з автомобіля. ОСОБА_23 , ОСОБА_27 , ОСОБА_26 і ОСОБА_25 повідомили що їм потрібно повертатися у  м. Полонне і залишили їх. Через деякий час він з ОСОБА_10 побачили біля автомобіля ОСОБА_28 з яким привіталися. Він, розмовляючи по телефону, відійшов, залишивши ОСОБА_10 та ОСОБА_28 біля автомобіля. Повернувшись, він завіз ОСОБА_11 до парку і висадив. Зазначив, що мобільний телефон у ломбард він не здавав, уважає, що його викрав ОСОБА_29 
- засудженого  ОСОБА_10 , який показав суду, що 06 лютого 2020 року, приблизно о 17:00 до нього зателефонував ОСОБА_9 та повідомив про конфлікт із ОСОБА_11 і попросив підтримки. Коли підійшов ОСОБА_11 , він вийшов з автомобіля, пропускаючи його всередину. ОСОБА_11 сам сів в автомобіль, ніхто його не штовхав. По дорозі з міста, ОСОБА_9 сказав ОСОБА_11 дістати телефон, щоб нікому не зателефонував, і сказав ОСОБА_8 забрати його. ОСОБА_8 проти волі потерпілого вирвав з рук останнього телефон і поклав на панель приладів. Поїхавши в напрямку м. Славути, звернули в першу вулицю. Зупинившись, всі вийшли з автомобіля. ОСОБА_9 завдав ОСОБА_11 близько п`яти ударів, від яких останній падав і з його обличчя пішла кров. Повернувшись, зупинились біля магазину «Стратон» і всі, крім ОСОБА_11 , вийшли з автомобіля. Біля автомобіля він зустрів ОСОБА_20 , якому розповів про події. Біля коробки передач, на підлозі пасажирського сидіння, де сидів ОСОБА_8 , лежав телефон, якого він забрав. Поцікавившись, що це за телефон, ОСОБА_20 запропонував здати його в ломбард, на що він погодився. Під час здачі телефону, в ломбарді був присутній ОСОБА_8 , який серед інших отримав частину коштів.
- потерпілого ОСОБА_11 , який суду показав, що 06 лютого 2020 року до нього зателефонував ОСОБА_9 та запропонував зустрітися, на що він погодився. Приблизно о 19:00, прийшовши на місце зустрічі, побачив автомобіль під керуванням ОСОБА_9 . З автомобіля вийшов ОСОБА_10 , пропускаючи його всередину. Він сам сів в автомобіль, ніхто його не примушував і погроз йому не висловлював. В автомобілі на місці водія знаходився ОСОБА_9 , поруч з ним - ОСОБА_8 , на задньому сидінні посередині сидів він, праворуч - ОСОБА_10 , ліворуч - невідомий йому хлопець. Коли автомобіль рухався в напрямку виїзду з міста, він злякався і хотів зателефонувати, однак ОСОБА_9 сказав забрати телефон і ОСОБА_8 вирвав його з рук. Коли автомобіль зупинився, всі вийшли з машини і ОСОБА_8 завдав йому удар битою, від якого він впав. Після побиття, його посадили в автомобіль і привезли в місто. Зупинившись біля ломбарду, всі, окрім нього, вийшли з автомобіля. Згодом ОСОБА_10 забрав з автомобіля телефон. Він бачив, як ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 і невідомі хлопці пішли в бік ломбарду. Після того як вийшли з ломбарду, ділили між собою гроші, які, на думку потерпілого, отримали від продажу телефону.
Що стосується тверджень захисника щодо зміни показань потерпілого, то вони були предметом перевірки суду першої інстанції, й  обставин, які б викликали недовіру до його свідчень, у справі не  встановлено. Вказаний потерпілий відповідно до вимог ст. ст. 352, 353 КПК України попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, приводився до присяги,  а тому підстав уважати, що потерпілий обмовив засуджених у вчиненні інкримінованого злочину, немає, та його показання узгоджуються з іншими доказами дослідженими в судовому засіданні. Крім того, потерпілий повідомив, що підтримує показання надані в суді та дав роз`яснення щодо наданих ним показань під час досудового розслідування. 
Також предметом перевірки судом була і версія засуджених про те, що вони не мали наміру заволодіти телефоном потерпілого та були спростовані дослідженими доказами. Судом було встановлено, що засуджені діяли за попередньою змовою між собою. Спільність умислу, спрямованого на заволодіння майном, підтверджено конклюдентними діями засуджених, адже вони діяли як співвиконавці. Так, ОСОБА_8  за вказівкою ОСОБА_9 вирвав з рук потерпілого мобільний телефон. Під`їхавши неподалік ломбарду, ОСОБА_10 , в присутності ОСОБА_11 , забрав телефон з машини і домовився з ОСОБА_20 , що останній оформить договір застави телефону в ломбарді на власний паспорт. Також, ОСОБА_11 чітко вказав, що ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 пішли в сторону ломбарду, а згодом бачив, як вони ділили гроші біля ломбарду. Також вказані обставини підтвердив і  засуджений ОСОБА_10 .
Отже, суд першої інстанції, оцінивши наявні у матеріалах докази, надані стороною обвинувачення, допитавши обвинувачених, потерпілого та свідків, дійшов висновку, що оскільки в ході судового розгляду не встановлено, що спричинення ОСОБА_9 та іншими обвинуваченими ОСОБА_11 тілесних ушкоджень пов`язане з помстою за конфлікт напередодні, та не є способом утримання викраденого, а тому кваліфікував дії засуджених за ч. 2 ст. 186 КК України, як умисні дії, які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб.
Що стосується посилань захисника про не відображення у вироку суду першої інстанції та в ухвалі апеляційного суду того, що на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 був неповнолітнім є неспроможними, оскільки як у вироку так і в ухвалі вказано про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення в неповнолітньому віці та судом призначено останньому покарання як неповнолітньому.
У підсумку, колегія суддів вважає, що суди, оцінивши у сукупності всі докази у справі, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими і в своїй сукупності доповнюють один одного і дійшли обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. 
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене  і обвинувачений є винним у його вчинені.
За таких обставин, у цьому кримінальному провадженні суд дослідив і з`ясував усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судами приписів статей 84, 91, 94 КПК України в касаційній скарзі не наведено та перевіркою матеріалів провадження не встановлено. 
Отже, доводи захисника про непричетність засудженого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення є неспроможними та спростовуються вищенаведеним.
Під час апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції за апеляційною скаргою   ОСОБА_8  суд апеляційної інстанції ретельно перевірив зазначені в ній доводи, аналогічні доводам касаційної скарги захисника, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими, при цьому належним чином умотивував своє рішення. Зокрема, окрім іншого, предметом перевірки суду апеляційної інстанції були і доводи  сторони захисту про не проведення судом першої інстанції допиту ряду свідків.  При цьому апеляційний суд послався на те, що клопотання про допит свідків: ОСОБА_13 , ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 заявлялося стороною обвинувачення. Під час судового розгляду у суді першої інстанції вживалися всі належні заходи для виклику і допиту у судовому засіданні цих свідків. Однак, згодом прокурор відмовився від допиту свідків, які з об`єктивних причин не змогли з`явитися до суду, а сторона захисту не наполягала на протилежному. Тому апеляційний суд визнав вказані доводи сторони захисту безпідставними.
Що стосується тверджень захисника про порушення апеляційним судом правил ст. 404 КПК України, оскільки апеляційний суд не задовольнив його клопотання та не викликав вищевказаних свідків, то вони є необґрунтованими виходячи з наступного.
Згідно з частинами 3, 4 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушенням, і може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно в разі, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про ці докази стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як слідує з журналу судового засідання та звукозапису до нього від 02 грудня 2022 року, судом апеляційної інстанції було поставлено на обговорення учасникам судового провадження клопотання захисту про виклик і допит зазначених вище свідків, була вислухана думка останніх, які заперечували проти задоволення даного клопотання. Апеляційний суд з`ясувавши думку учасників провадження, не встановивши необхідності допиту зазначених свідків, з дотриманням вимог закону відмовив у задоволенні клопотання захисника про допит свідків.Таким чином, при здійсненні апеляційної процедури не було допущено істотних порушень вимог ст. 404 КПКУкраїни.
Отже, під час апеляційного розгляду суд дав належну оцінку кожному з досліджених доказів та їх сукупності у взаємозв`язку, а також перевірив і детально проаналізував всі доводи засудженого викладені в його апеляційній скарзі. 
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст.ст. 370, 404, 419 КПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до  ст. 436 КПК України суд касаційної інстанції залишає судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення, у разі відсутності підстав передбачених  ст. 438 КПК України для його скасування або зміни.
Порушень застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено.
З урахуванням викладеного, касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а судові рішення- без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 червня 2022 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 02 грудня 2022 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 - без задоволення.
Постанова остаточна й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                       ОСОБА_3