ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

25 квітня 2023 року 	м.Суми	

Справа №592/3200/21 
Номер провадження 22-ц/816/709/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Собини О. І. 
з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Сумська міська рада,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 лютого 2022 року,  у складі судді Литовченка О.В., ухвалене в м. Суми,  

                                                      в с т а н о в и в :

У березні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3   про зобов`язання вчинити дії.
Свої вимоги мотивував тим, що він є власником домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 (до 1969 року був НОМЕР_2) на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 27 травня 2002 року.
ОСОБА_3 є власником сусіднього домоволодіння по АДРЕСА_2 (до 1969 року був НОМЕР_1).  
Вказував, що між ним та ОСОБА_3 виник спір щодо меж землекористування,  оскільки останній у незаконний спосіб переніс огорожу та захопив частину його земельної ділянки. 
Відповідно до висновку земельно - технічного експертного дослідження № 427/429/430 від  05 березня 2021 року, фактичне розташування спільної межі земельних ділянок домоволодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 не відповідає документам, що посвідчують право на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 . Розмір відступу фактичної межі земельної ділянки № НОМЕР_1 від межі, визначеної у Державному земельному кадастрі (обмінний файл з кадастровим номером 5910136600:07:003:0015) в бік домоволодіння АДРЕСА_1 , наступний (М):0,34-0,03-0,31-0,22- 0,20-0,09-0,28-0,53-1,37-1,29-1,17.
Посилаючись на вищевказані обставини, просив суд зобов`язати ОСОБА_3 , який мешкає: АДРЕСА_2 вчинити певні дії, а саме: знести огорожу між суміжною присадибною земельною ОСОБА_1 , що мешкає: АДРЕСА_1 , де вона встановлена на території присадибної земельної ділянки ОСОБА_1 . 
Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 грудня 2021 року замінено відповідача ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_2 (а.с. 153).
Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 січня 2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Сумську міську раду (а.с. 163).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 лютого 2022 року  позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на  порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким  позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що  відповідач при заміні частини огорожі встановив її частину поза межами своєї земельної ділянки, у зв`язку з чим захопив частину його присадибної ділянки, що підтверджується висновком експерта № 427/429/430 від 05 березня 2021 року.
Вказує, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин спеціальну норму закону - статтю 381 ЦК України. Отже, незважаючи на те, що земельна ділянка, на якій розміщений житловий будинок, що належить на праві власності позивачеві, не сформована, не перебуває у власності, оренді, чи на підставі акту постійного землекористування, він є законним землекористувачем цієї земельної ділянки як власник садиби.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення  ОСОБА_1 , який підтримав скаргу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає  частковому задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у повній мірі не відповідає. 
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що постановою Полтавського апеляційного суду від 29.11.2021 року у справі № 592/4105/16-ц встановлено наступні обставини,  саме, що ОСОБА_1 є власником  домоволодіння АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 на праві власності належав житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка по АДРЕСА_2 .
Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 03 липня 2017 року  ОСОБА_2 належить земельна ділянка з кадастровим номером 5910136600:07:003:0015 площею 0,1 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та громадської забудови за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 131-132, 137).
Відповідно до договору дарування житлового будинку від 03 липня 2017 року  ОСОБА_2 належить житловий будинок, загальною площею 80,1 кв.м, житлова площа 51,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_2    (а.с. 137-139, 145-146). 
Згідно з положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у  цивільній  справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на земельну ділянку: за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровані (а.с. 136).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності  порушеного права позивача, оскільки ним не надано доказів про те, яким саме чином діями відповідача порушено його право, з урахуванням того, що позивач не є а ні власником, а ні користувачем земельної ділянки за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 .
Проте, у повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
За приписами статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. 
Формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.
У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав в інших осіб.
Реалізації права на позов передує порушення, невизнання чи оспорення права.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтвердженого належними доказами факту порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку.
Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилається на порушення його права на користування земельною ділянкою, що полягає у спорудженні на ній відповідачем паркану.
Проте, ОСОБА_1 , всупереч вищезазначеним вимогам закону, не доведено належними та допустимими доказами те, що паркан відповідача знаходиться на земельній ділянці, якою він користується.
Так, відповідно до висновку земельно - технічного експертного дослідження № 427/429/430 від  05 березня 2021 року, наданого позивачем, фактичне розташування спільної межі земельних ділянок домоволодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 не відповідає документам, що посвідчують право на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 . Розмір відступу фактичної межі земельної ділянки № НОМЕР_1 від межі, визначеної у Державному земельному кадастрі (обмінний файл з кадастровим номером 5910136600:07:003:0015) в бік домоволодіння АДРЕСА_1 , наступний (М):0,34-0,03-0,31-0,22- 0,20-0,09-0,28-0,53-1,37-1,29-1,17 (а.с. 59 - 62).
Проте, вказаний висновок не є підтвердженням порушення права позивача на користування земельною ділянкою  відповідачем у справі, оскільки доказів, у розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, про те, що земельна ділянка, якою користується ОСОБА_1 сформована, на ній встановлено межові знаки, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер, позивачем не надано.
До Сумської міської ради із заявою про приватизацію земельної ділянки, якою користується,  позивач не звертався. 
Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що  відповідач, при заміні частини огорожі, встановив її частину поза межами своєї земельної ділянки, у зв`язку з чим захопив частину його присадибної ділянки, є необґрунтованими.
Таким чином, позовні вимоги про зобов`язання  відповідача знести  паркан не підлягають задоволенню, оскільки не доведено, що паркан відповідача знаходиться на земельній ділянці, якою він користується, вони є передчасними, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Вимоги до судового рішення визначені цивільним процесуальним законом. Судове рішення має забезпечувати захист конституційних прав і свобод людини та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Належне здійснення правосуддя є одним із основоположних елементів права на справедливий суд.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови ОСОБА_1   у позові на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367 - 369,  п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389, 390  ЦПК України, апеляційний суд   

                                                     п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 лютого 2022 року  в частині мотивів відмови ОСОБА_1 у позові змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції постанови суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий -  	О. Ю. Кононенко	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   О. І. Собина