справа № 761/14898/22                              головуючий у суді І інстанції Романишена І.П.
провадження № 22-ц/824/2625/2023   суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року                                                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,  	
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Диким Юрієм Олеговичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2022 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 19 208 грн. щомісячно, починаючи з 26.02.2022 року, і до досягненню дитиною повноліття.
У обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що з 26.02.2022 року, він з сином ОСОБА_3 виїхали з України та переїхали проживати у Федеративну Республіку Німеччина, де досі проживають. Починаючи з 26.02.2022 року ОСОБА_3 перебуває на повному утриманні батька. У квітні-травні 2022 року позивач звертався до відповідача з пропозицією врегулювати наявні спори утримання дитини та участі сторін у вихованні дитини, однак відповідач відмовилася від врегулювання спорів в позасудовому порядку. У зв`язку з викладеним, позивач, на утриманні якого знаходиться неповнолітній ОСОБА_3 , звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів  відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Дикого Юрія Олеговича, подав апеляційну скаргу. 
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд  не з`ясував, з ким із батьків проживає дитина на час розгляду справи, а також ким із батьків утримується неповнолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у заявлений в позові період. Вважає, що за наявності доказів проживання сина з батьком з 26 лютого 2022 року (понад 9 місяців) та доказів, що підтверджують реєстрацію місця проживання дитини за місцем проживання батька у Федеративній республіці Німеччина, суд дійшов безпідставних висновків, щодо недоведеності тієї обставини, що проживання сина з батьком має постійний характер, а не є виконанням судового рішення про встановлення порядку спілкування з дитиною. Зазначає, що судом першої інстанції не мотивовано відхилення доказів сторони позивача, що підтверджують факт тривалого та постійного (з 26 лютого 2022 року) проживання неповнолітнього сина з батьком та утримання його батьком понад 9 місяців. На думку апелянта, місцевий суд, посилаючись на судові рішення у справі про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком та у справі про встановлення порядку спілкування малолітньої дитини з батьком, не врахував положень статті 160 СК України щодо прав дитини, якій виповнилось 14 років самостійно визначати своє місце проживання.
Апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що на підтвердження викладених обставин стороною позивача суду було надано відповідні докази, а саме копії: договору про навчання у навчальному закладі «Berlin Brandenburg International School» ОСОБА_3 ; договору оренди приміщення Living space lease 02/2021-WO-COM; довідки підтвердження заселення у житло від 14.07.2022 р.; рахунку № НОМЕР_1 від 01.08.2022 р. на оплату вартості навчання ОСОБА_3 у навчальному закладі «Berlin Brandenburg International School» за 2022/2023 навчальний рік, електронний лист від координатора зв?язку у навчальному закладі «Berlin Brandenburg International School підтверджуючий оплату вартості навчання сина у вищезазначеному навчальному закладі у розмірі 11 940 Євро (60% вартості всього навчального року 2022/2023), яким суду не надано належної оцінки та не наведено мотивів їх відхилення.
Не погоджується апелянт також і з висновком суду про те, що спір про аліментні зобов`язання наразі вирішено.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
02 лютого 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу. У вказаному відзиві відповідачка просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому відповідачка зазначала, що до 13 років дитини позивач відмовлявся від сплати 50 % оплати за навчання ОСОБА_3 в школі по британській програмі, яка йому вкрай необхідна, враховуючи, що дитина має британське громадянство. Вважає, що позивач навмисно не надає інформацію щодо сина ОСОБА_5 та не надає інформації стосовно його реєстрації та проживання в квартирі в Німеччині. Щодо наявності у відповідачки майна наголошує, що дане майно є не тільки результатом розподілу майна, а й майно, яке вона мала ще до укладення шлюбу з ОСОБА_1 . Звіти оціночної вартості  майна вважає неправомірними та такими, що не можуть бути залучені до матеріалів справи та враховані при винесенні постанови. Також відповідачка звертала увагу апеляційного суду, що судовим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року в справі № 761/24612/16-ц батьку призначені побачення з дитиною - 4 дні протягом кожного місяця календарного року та 30 днів влітку. А відтак, вважає, що сумарно станом на 31 грудня 2022 року батько повинен був бачитись з сином 15 місяців. Вказує, що до 26 лютого 2022 року батько жодного разу не провів час з сином. Додатково зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 19 серпня 2022 року в справі № 761/8760/21 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2021 року скасовано. Повідомляла апеляційний суд про те, що в Шевченківському районному суді м. Києва розглядається справа № 761/43598/21 щодо визначення розміру заборгованості по аліментах.
14 березня 2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання представника апелянта, в якому останній просив при розгляді справи враховувати висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц.
17 березня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , надіслана засобами поштового зв`язку представником апелянта. У вказаній відповіді апелянт просив відхилити заперечення відповідачки, викладені нею у відзиві на апеляційну скаргу. Окрім того апелянт просив поновити строк для подання долучених у додатках доказів, які, як він зазначав, отримані стороною позивача уже після подання апеляційної скарги, які однак доводять, на думку апелянта, обставини справи, наведені позивачем, що стосуються предмету спору та мають значення для повноти та об`єктивності розгляду справи.
23 березня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі. Клопотання обґрунтоване тим, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з неї аліментів є передчасною, оскільки йде судовий розгляд справи № 761/14897/22 у Шевченківському районному суді м. Києва про встановлення факту проживання дитини разом з батьком та припинення стягнення аліментів за позовом ОСОБА_1 , дата наступного судового засідання - 19 травня 2023 року. А відтак, на думку відповідачки, всі обставини, викладені в позові про стягнення аліментів та в апеляційній скарзі підлягають встановленню у справі № 761/14897/22. У зв`язку з вищевикладеним відповідачка просила зупинити провадження у справі до набрання законної сили рішення у справі № 761/14897/22. Окрім того, у вказаному клопотанні ОСОБА_2 повідомляла апеляційний суд про те, що 05 березня 2023 року вона отримала телефонний дзвінок з клініки DRK KLINIKEN BERLIN , яким її було повідомлено, що син ОСОБА_3 потрапив до клініки та був госпіталізований з діагнозом - нервовий зрив та галюцинації. Наголошує, що протягом двох тижнів до дитини батьків не допускали.  Вважає, що психологічний стан та госпіталізація сина пов`язана із тим, що син вимушено проживав у незвичному для нього середовищі, разом із новою сім`єю  батька. Зазначає, що 15 березня 2023 року вона виїхала до Берліну , а 17 березня 2023 року зустрілася з лікарями клініки та сином. Відповідачка вказує, що мала намір забрати сина додому, але лікування по відновленню психологічного стану дитини триватиме до середини квітня. Відповідачка звертає увагу апеляційного суду на те, що вона ніколи не давала згоду на зміну місця проживання дитини, а виїзд сина ОСОБА_3 до батька був тимчасовий, у зв`язку з початком військового стану в країні.  
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі, починаючи з 16.12.1995 року, який 23.11.2010 року було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва.
Від шлюбних відносин в подружжя народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2013 року справа №2610/23392/2012, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 2 жовтня 2012 року до досягнення повноліття дітей.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року цивільна справа №761/39512/18, було змінено спосіб стягнення аліментів, встановлений рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2013 року зі стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача, зазначено, що до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 20 270 грн. (двадцять тисяч двісті сімдесят) щомісячно, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Отже, спір про аліментні зобов`язання наразі вирішено.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.07.2017 року цивільна справа №761/24612/16-ц, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способів участі у вихованні та спілкуванні із дитиною - задоволено, зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступним шляхом: побачення - перша, третя п`ятниці місяця з 15.00 год. до 20.00 год. наступної за нею суботи з правом відвідувань місць загального відпочинку громадян в м. Києві та Київської області без можливої присутності матері дитини - ОСОБА_2 ; побачення - друга, четверта неділі з 10.00 год. до 20.00 год. з правом відвідувань місць загального відпочинку громадян в м. Києві та Київської області без можливої присутності матері дитини - ОСОБА_2 ; тридцять днів поспіль будь-якого літнього місяця календарного року до досягнення дитиною 18-річного віку, з правом виїзду за межі м. Києва до курортних зон України або за кордон, з повідомленням про це матір дитини - ОСОБА_2 ; щорічно, до досягнення дитиною 18-річного віку, проводження часу з дитиною за попереднім узгодженням з матір`ю дитини - ОСОБА_2 протягом семи днів періоду з 01 по 15 січня; Інші святкові, неробочі дні та дні канікул - за попередньою домовленістю з матір`ю дитини - ОСОБА_2 , й без можливої її присутності; Необмежене спілкування із малолітнім сином засобами телефонного, стільникового зв`язку, за допомогою соціальних мереж, в тому числі «Skype», електронної пошти, зобов`язано ОСОБА_2 надавати ОСОБА_1 для побачень із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : Перша, третя п`ятниці місяця з 15.00 год. до 20.00 год. наступної за нею суботи з правом відвідувань місць загального відпочинку громадян в м. Києві та Київської області без можливої присутності матері дитини - ОСОБА_2 ; Друга, четверта неділі з 10.00 год. до 20.00 год. з правом відвідувань місць загального відпочинку громадян в м. Києві та Київської області без можливої присутності матері дитини - ОСОБА_2 ; Тридцять днів поспіль будь-якого літнього місяця календарного року до досягнення дитиною 18-річного віку, з правом виїзду за межі м. Києва до курортних зон України або за кордон, з повідомленням про це матір дитини - ОСОБА_2 ; Щорічно, до досягнення дитиною 18-річного віку, проводження часу з дитиною за попереднім узгодженням з матір`ю дитини - ОСОБА_2 , протягом семи днів періоду з 01 по 15 січня; Інші святкові, неробочі дні та дні канікул - за попередньою домовленістю із матір`ю дитини - ОСОБА_2 , й без можливої її присутності; Необмеженого спілкування із малолітнім сином засобами телефонного, стільникового зв`язку, за допомогою соціальних мереж, в тому числі «Skype», електронної пошти.
Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року у справі № 761/27566/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з ним відмовлено та встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю від народження.
Як убачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач разом з сином ОСОБА_1 виїхали за межі України 26.02.2022 року.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказу постійного проживання дитини разом з батьком, починаючи з 26.02.2022 р. по день звернення до суду, в той час як постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року у визначені постійного місця проживання дитини з батьком відмовлено. Окрім того, матеріали справи не містять жодного аргументування та доказу, що виїзд за межі України та проживання разом з сином в іншій країні має постійний характер, а не є виконанням судового рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.07.2017 року у цивільній справа № 761/24612/16-ц, яким був встановлений спосіб спілкування позивача з сином ОСОБА_3 . Також судом першої інстанції враховано, що аліментні зобов`язання присуджені до стягнення на користь відповідача у даній справі.
При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК  України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, зазначав про те, що з 26.02.2022 р., він з сином ОСОБА_3 виїхали з України та переїхали проживати у Федеративну Республіку Німеччина, де досі проживають. Посилаючись на вказані обставини, вважав, що оскільки син наразі проживає з батьком та перебуває на його повному утриманні, аліменти на утримання дитини підлягають стягненню з відповідачки.
Колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції викладеними у рішенні, щодо безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.
Так, аналіз статті 181 СК України дає змогу дійти висновку, що з вимогою про стягнення аліментів може звернутися, зокрема, той з батьків, з яким проживає дитина.
Як було вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.07.2017 року цивільна справа №761/24612/16-ц, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способів участі у вихованні та спілкуванні із дитиною - задоволено, зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема виїзд за кордон за погодженням з матір`ю.
Окрім того, відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року у справі № 761/27566/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з ним відмовлено та встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю від народження.
Інших судових рішень щодо визначення місця проживання дитини з батьком матеріали справи не містять та позивачем надано не було.
Отже, станом на час розгляду даної справи постійним місцем проживанням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є місце проживання з матір`ю.
Натомість щодо доводів апелянта про перебування ОСОБА_3 з з 26.02.2022 р., у Федеративній Республіці Німеччина та його проживання там з 26.02.2022 року апеляційний суд зауважує, що вказана обставина не заперечується відповідачкою. Поряд з цим таке проживання дитини, як встановлено судом, має тимчасовий характер, оскільки було вимушене оголошенням воєнного стану в Україні. Указана обставина, яка стала підставою для виїзду неповнолітнього ОСОБА_3 за кордон, не заперечується ні позивачем, ні відповідачем.
Окрім того, тимчасове проживання неповнолітнього сина з батьком за межами України відповідає змісту судового рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.07.2017 року у цивільній справа № 761/24612/16-ц, яким був, крім іншого, встановлений і такий спосіб спілкування позивача з сином ОСОБА_3 . 
А відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем тієї обставини, що проживання сина з батьком, є саме зміною постійного місця проживання дитини і має постійний характер, оскільки такої згоди від матері матеріали справи не містять.
Колегія суддів вважає, що заявлений ОСОБА_1 позов до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за встановлених судом обставин є передчасним, оскільки зміна місця проживання неповнолітньої дитини з батьком в добровільному порядку сторонами чи судовим рішенням не визначалася й відповідачем заперечується.
Апеляційний суд також не вбачає підстав для застосування в даній справі правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 29 червня 2022 року у справі №596/826/21-ц, оскільки обставини справи, встановлені судами в даній справі, що наразі переглядається апеляційним судом, на думку колегії суддів, не є тотожними наведеним в судовій практиці.
Так, у справі №596/826/21-ц, предметом якої є припинення стягнення аліментів з батька, звільнення від сплати заборгованості, стягнення аліментів з матері, судом було встановлено, що малолітній син з 15 грудня 2020 року зареєстрований та проживає з батьком та перебуває на його утриманні. При цьому касаційний суд зауважував, що суди попередніх інстанції не звернули увагу на те, що відповідачка пред`явила виконавчий лист про стягнення аліментів із позивача у травні 2021 року, тоді як дитина із 15 грудня 2020 року і по час вирішення справи проживала з батьком. 
Натомість у даній справі, предметом якої є стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, судом встановлено, що місцем постійного проживання неповнолітнього є місце проживання матері, дитина проживає з батьком з 26 лютого 2022 року тимчасово у зв`язку з воєнним станом в Україні, і доказів на спростування цих обставин матеріали справи не містять.
Критично оцінює апеляційний суд й надані представником апелянта нові докази, долучені ним до відповіді на відзив, а саме: копію протоколу опитування ОСОБА_3 від 30 грудня 2022 року та СД-диск із записом опитування ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30 грудня 2022 року, зважаючи на таке.
Так, відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, наприклад, якщо новий доказ з`явився після розгляду справи судом першої інстанції або раніше був недоступний заявнику. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
 
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні по суті спору.
 
Обґрунтовуючи необхідність прийняття таких нових доказів, представник позивача зазначав про те, що такі докази отримані стороною позивача уже після подання апеляційної скарги та доводять обставини справи.
 
Однак, апеляційний суд бере до уваги, що стороною позивача протягом розгляду справи судом першої інстанції не було заявлено про намір подати вказані докази до суду першої інстанції, або ж про неможливість отримання такого доказу в межах розгляду справи судом першої інстанції.
 
Ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд не вбачає виняткових підстав чи поважних причин неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також є не обґрунтованим виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи А відтак, апеляційний суд не бере до уваги вказаний висновок експерта.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції є цілком обґрунтованими та законними.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому судове рішення, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Диким Юрієм Олеговичем,- залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                             Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                          О.Ф. Лапчевська

                                                                                                                     Г.І. Мостова