ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

24 квітня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/832/22
Головуючий у першій інстанції – Карапута Л. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/163/23

Чернігівський апеляційний  суд у складі:
головуючого-судді: Скрипки А.А.    
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.  
секретар: Поклад Д.В.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Національний університет ”Чернігівський колегіум” імені  
Т.Г.Шевченка 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Карапути Л.В. від 06 вересня 2022 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи,

                          В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення, в якому просила: визнати незаконним та скасувати наказ №379-к/1 від 15.11.2021 року Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи на підставі наказу №379-к/1 від 15.11.2021 року. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що з 16.09.2020 року вона працює на посаді доцента кафедри біології Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка. Наказом №379-к/1 від 15.11.2021 року позивача було відсторонено від виконання роботи з 15.11.2021 року, без збереження заробітної плати, у зв`язку із відсутністю щеплення проти COVID-19. Позивач зазначала, що даний наказ було нею отримано засобами поштового зв`язку 17.11.2021 року. Позивач стверджувала, що в Законі України ”Про захист населення від інфекційних хвороб” щеплення від COVID-19 не значиться, як обов`язкове, отже, відсторонення працівника від роботи через відсутність вказаного щеплення є незаконним. ОСОБА_1 вказувала, що законодавством не встановлено окремого порядку відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них відповідного щеплення, так само, як і жодним законом не встановлено можливості такого відсторонення. ОСОБА_1 також звертала увагу, що Дорожньою картою із впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я від 24.12.2020 року №3018 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 09.02.2021 року №213), встановлено, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп. За даних обставин, ОСОБА_1 вважає наказ про її відсторонення від роботи незаконним, і тому у вимогах заявленого позову просила визнати його незаконним та скасувати, стягнути середній заробіток за час її вимушеного прогулу.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 06.09.2022 року, із врахуванням ухвали цього ж суду від 21.10.2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Судом визнано незаконним та скасовано наказ ректора Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г. Шевченка №379-к/1 від 15.11.2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , без збереження заробітної плати з 15.11.2021 року. Стягнуто з Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г. Шевченка на  користь ОСОБА_1 середній заробіток  за час незаконного відсторонення від роботи за період з 15.11.2021 року до 28.02.2022 року у сумі 55 590 грн. 23 коп., з даної суми не відраховані податки і обов`язкові платежі. Стягнуто з Національного університету ”Чернігівський  колегіум”  імені Т.Г. Шевченка на користь ОСОБА_1   1 984 грн. 80 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі Національний університет ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка просить скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 06.09.2022 року, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 06.09.2022 року не відповідає нормам матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. В доводах апеляційної скарги апелянт, посилаючись на: постанову Головного державного санітарного лікаря України від 26.08.2021 року №9; постанову Кабінету Міністрів України  від 09.12.2020 року №1236 ”Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” (в редакції від 26.10.2021 року, яка діяла на час спірних правовідносин); наказ Міністерства охорони здоров`я України №2153 від 04.10.2021 року ”Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням”, вважає, що в даному випадку відсторонення позивача від роботи ґрунтувалось на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом, і для такого відсторонення існували правові та фактичні підстави. За наведених обставин, апелянт стверджує, що позивачем не доведено протиправності дій відповідача щодо відсторонення ОСОБА_1 від роботи, і за даних обставин, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.  

В судовому засіданні апеляційного позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Серкін К.Ю. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 06.09.2022 року.  
В судове засідання апеляційного суду представник відповідача Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду даної справи, не з`явився. Національний університет ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка подав заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача (а.с.146). Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Серкіна К.Ю. в судовому засіданні апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що позивач працює в Національному університеті ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г. Шевченка та обіймає посаду доцента кафедри біології Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г. Шевченка, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.16-20).
Згідно наказу ректора Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка №379-к/1 від 15.11.2021 року (а.с.21), ОСОБА_1 , професора кафедри біології, було відсторонено від виконання роботи з 15.11.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Як вбачається із оскаржуваного рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 06.09.2022 року, із врахуванням ухвали цього ж суду від 21.10.2022 року, задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що право на працю та право заробляти собі на життя працею, гарантовано статтею 43 Конституції України, і належить до основних прав і свобод людини та громадянина. Суд першої інстанції вказав, що п.1 ч.1 статті 92 Конституції України встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. Судом першої інстанції констатовано, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень п.1 ч.1 статті 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, на підставі яких позивача було відсторонено від роботи. За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсторонення позивача від роботи, без збереження заробітної плати, мало незаконний характер.  Встановивши, що у період дії оскаржуваного наказу позивач не отримувала заробітну плату, суд першої інстанції, врахувавши, що з 01.03.2022 року позивача було допущено до роботи, дійшов висновку щодо задоволення вимог заявленого позовуі в частині щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час відсторонення позивача від роботи, а саме, з 15.11.2021 року до  28.02.2022 року - 73 робочі дні, що складає 55 590 грн. 23 коп.: (761 грн. 51 коп. х 73 робочі дні), виплату якого належить провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави.

В доводах апеляційної скарги апелянт, посилаючись на: постанову Головного державного санітарного лікаря України від 26.08.2021 року №9; постанову Кабінету Міністрів України  від 09.12.2020 року №1236 ”Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” (в редакції від 26.10.2021 року, яка діяла на час спірних правовідносин); наказ Міністерства охорони здоров`я України №2153 від 04.10.2021 року ”Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням”, вважає, що в даному випадку відсторонення позивача від роботи ґрунтувалось на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом, і для такого відсторонення існували правові та фактичні підстави. За наведених обставин, апелянт стверджує, що позивачем не доведено протиправності дій відповідача щодо відсторонення ОСОБА_1 від роботи, і за даних обставин, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.  

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.  

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, згідно ч.1 статті 43 Конституції України.
За змістом ч.2 статті 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, відповідно до ч.4 статті 43Конституції України.      

Відповідно до ч.1 статті 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 року у справі № 130/3548/21, провадження №14-82цс22.
Як зазначено у вказаній постанові, ’’… Нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.
За змістом Переліку №2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року №595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку №2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних  контактів  працівника  на  робочому  місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення  такої  форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; -контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. 
Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10 березня 2021 року у справі №331/5291/19, провадження №61-17335св20, від 20 березня 2018 року у справі №337/3087/17, провадження №К/9901/283/18, від 08 лютого 2021 року у справі №630/554/19, провадження №61-6307св20. 
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).’’     

Приписами ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_1 працює в Національному університеті ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г. Шевченка та обіймає посаду доцента кафедри біології Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.16-20).
Згідно наказу ректора Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка №379-к/1 від 15.11.2021 року (а.с.21), ОСОБА_1 , професора кафедри біології, було відсторонено від виконання роботи з 15.11.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Як вбачається із наданої відповідачем на запит апеляційного суду інформації (а.с.147), хронологічна дата, коли позивача ОСОБА_1 було повернуто до роботи - 01.03.2022 року, наказ №69-к/І від 01.04.2022 року. Кількість соціальних контактів на робочому місці: 11 - члени кафедри біології, 106 - здобувачі освіти ОП Середня освіта, у яких викладаються дисципліни педагогічного циклу; зокрема, навантаження проф. ОСОБА_1 по кафедрі біології включало 591 годину, з яких: 152 години лекцій, 116 годин практичних, 169 годин педпрактики. Форма організації праці - в онлайн режимі (наказ №363 від 22.10.2021 року). Робота на посаді професора кафедри передбачає можливість участі в конференціях, з`їздах, круглих столах, як в Україні, так і за кордоном. 
З викладеного вбачається, що є обґрунтованими доводи відповідача відносно того, що за характером виконуваних позивачем обов`язків професора кафедри біології, які пов`язані із безпосередніми, прямими контактами із здобувачами освіти та іншими працівниками університету, позивач ОСОБА_1 підлягала обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2. 
Разом з тим, наказом №363 від 22.10.2021 року Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка ’’Про додаткові заходи щодо запобігання розповсюдженню коронавірусу COVID-19’’ (а.с.150), організацію освітнього процесу з 25.10.2021 року визначено здійснювати в онлайн режимі, відповідно до затвердженого розкладу.  
Наказом №402 від 29.10.2021 року Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка ’’Про організацію роботи університету в умовах ’’червоного’’ рівня епідемічної небезпеки’’(а.с.151), наказано з 30.102021 року заборонити: відвідування університету здобувачами вищої освіти; приймання відвідувачів у спортивних залах; проведення всіх масових (розважальних, спортивних, соціальних та інших) заходів.

За даних обставин, є документально підтвердженими доводи позивача ОСОБА_1 відносно того, що у спірний хронологічний період вона здійснювала виконання своїх посадових обов`язків - в онлайн режимі, тобто дистанційно, що, відповідно, виключало її безпосередні, прямі контакти із іншими особами. 

Приписами ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем в ході судових розглядів даної справи, не надано суду належних та достатніх, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, доказів на підтвердження нагальності потреби у відстороненні позивача від роботи з огляду на ту обставину, що позивач здійснювала виконання своїх посадових обов`язків дистанційно, в онлайн режимі.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що відсторонення ОСОБА_1 не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

З огляду на вказане вище, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу відповідача №379-к/1 від 15.11.2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , проте, помилився щодо мотивів задоволення даної позовної вимоги. 

На підставі вищенаведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка, необхідно задовольнити частково. При цьому, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 06.09.2022 року - змінити, виклавши мотиви та підстави задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, в редакції даної постанови апеляційного суду.

Керуючись статтями: 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                        П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 06 вересня 2022 року - змінити, виклавши мотиви та підстави задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Національного університету ”Чернігівський колегіум” імені Т.Г.Шевченка про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, в редакції даної постанови апеляційного суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                            Судді: