ПОСТАНОВА 
Іменем України

20 квітня 2023 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 404/1845/15-ц
провадження № 22-ц/4809/535/23 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Карпенка О. Л.,
за участі секретаря – Гончар В. В.,
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження – приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьова Тетяна Валентинівна,
заінтересована особа – Акціонерний банк «Укргазбанк»,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Вітера Сергія Вікторовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 лютого 2023 року у складі судді Іванової Н. Ю. і

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою та просила визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Т. В. з відкриття виконавчого провадження № 66340407 та зобов`язати її скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження у вказаному провадженні.
Скарга мотивована тим, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 серпня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укргазбанк» 48 076,65 доларів США та 1 235 860,91 грн заборгованості за кредитним договором № 03-101131607-Ф від 07 листопада 2007 року, а також 3 654 грн судового збору. 
На виконання зазначеного рішення, в подальшому 22 січня 2016 року було видано виконавчий лист, а 03 лютого 2016 року Фортечним ВДВС м. Кропивницький було відкрито виконавче провадження № 50050185, яке 31 вересня 2018 року було завершено на підставі п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».
30 липня 2021 року приватним виконавцем Золотарьовою Т. В. відкрито виконавче провадження № 66340407 за вказаним виконавчим листом.
Заявник вважала, що приватним виконавцем порушено усі її законні права та пропущено строк для відкриття виконавчого провадження, а тому звернулась до суду зі скаргою.
Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 лютого 2023 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Т. В. відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що постанова про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим 22 січня 2016 року щодо боржника ОСОБА_1 , була прийнята в межах повноважень приватного виконавця і права заявника порушено не було, а тому відсутні підстави для задоволення скарги.
В апеляційній скарзі адвокат Вітер С. В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 лютого 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця задовольнити та стягнути сплачений судовий збір.
Апеляційна скарга мотивована тим, що виконавчий документ в межах встановлених ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції від 1999 року) не було пред`явлено у строк до 20 жовтня 2016 року, тому на вказаний документ не може розповсюджуватись дія ЗУ «Про виконавче провадження» ( в редакції 2016 року).
Заявник важає, що виконавчий лист № 404/1845/15-ц від 22.01.2016 мав бути пред`явлений до виконання до 31.09.2019, тобто протягом року після завершення виконавчого провадження № 50050185, а тому пред`явлення 27.07.2021 стягувачем виконавчого листа до виконання приватному виконавцю здійснено з пропуском строку пред`явлення до виконання.
Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.
Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу їх участі, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 серпня 2015 року у справі №404/1845/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 48 076,65 доларів США та 1 235 860,91 грн заборгованості за кредитним договором №03-101131607-Ф від 07 листопада 2007 року, з яких: 334,24 доларів США прострочена заборгованість по сплаті відсотків з 01 травня 2015 року по 20 травня 2015 року, 47 742,41 доларів США простроченої заборгованості по сплаті відсотків, 480 406,60 грн пені за простроченими відсотками та 755 454,31 грн пеня за простроченим кредитом, а також 3 654 грнсудового збору.
На підставі вказаного рішення Кіровським районним судом м. Кіровограда 22 січня 2016 року було видано виконавчий лист № 404/1845/15-ц.
Фортечним ВДВС м. Кропивницький було відкрито виконавче провадження, яке було завершено на підставі п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».
Приватним виконавцем виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьовою Т. В. 30 липня 2021 року було повторно відкрито виконавче провадження № 66340407 з примусового виконання виконавчого листа 404/1845/15-ц, виданого 22 січня 2016 року.
Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом пункту першого частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
За положеннями статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (частина перша статті третьої ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).
За змістом статті 2 Закону № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 22 Закону України  «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції, яка діяла на момент видачі виконавчого листа, (далі – Закон № 606-XIV) строк пред`явлення до виконання виконавчих документів становив один рік.
Статтею 23 Закону № 606-XIV врегульовано випадки переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, зокрема, було вказано, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання переривалися пред`явленням виконавчого документа до виконання (пункт 1 частини першої статті 23 Закону) та частковим виконанням рішення боржником (пункт 2 частини першої статті 23 Закону).
Відповідно до частини другої статті 23 Закону № 606-XIV, після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
Тобто після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 жовтня 2015 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 48076,65 доларів США та 1 235860,91 грн заборгованості за кредитним договором № 03-101131607-Ф від 07.11.2007, а також 3654,00 грнсудового збору, на виконання якого 22 січня 2016 року судом було видано виконавчий лист (а. с. 17, 129).
Сторонами не заперечується, що 03 лютого 2016 року, тобто через 13 днів, Фортечним ВДВС м. Кропивницький ГТУЮ у Кіровоградській області було відкрито виконавче провадження № 50050185 на виконання зазначеного виконавчого листа.
Відміткою у виконавчому листі № 404/1845/15-ц від 22 січня 2016 року, підтверджується та не заперечується сторонами, що 31 травня 2018 року виконавче провадження № 50050185 було завершено на підставі п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (а. с. 17, 129).
Приватним виконавцем виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьовою Т.В. 30 липня 2021 року було повторно відкрито виконавче провадження № 66340407 з примусового виконання виконавчого листа 404/1845/15-ц, виданого 22 січня 2016 року (а. с. 7-8, 135).
Таким чином, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання був перерваний.
Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг цього строку поновлюється, тобто починається саме новий строк пред`явлення до виконання, тривалість якого встановлена законом на момент видачі виконавчого документу, та не змінюється шляхом зарахування часу, що минув до переривання строку.
Строк перебування виконавчого листа на виконанні з 03 лютого 2016 року по 31 травня 2018 року не входить до річного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання. Новий строк пред`явлення до виконання слід відраховувати з наступного дня після його повернення стягувачу, тобто з 01 червня 2018 року.
05 жовтня 2016 року набрав чинності новий Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІ від 02 червня 2016 року,пунктом 6 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VІІ якого передбачено, що рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.
Отже, на час повернення виконавчого документа стягувачу 31 травня 2018 року діяв Закон № 1404-VІІ.
За таких обставин, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що на вказаний виконавчий лист не може розповсюджуватись дія ЗУ «Про виконавче провадження» ( в редакції 2016 року) та він мав бути пред`явлений до виконання протягом року після завершення виконавчого провадження.
Відповідно допункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VІІ виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними 
Частиною п`ятою статті 37 Закону № 1404-VІІ визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди. 
Згідно частини першої статті 12 Закону № 1404-VІІ, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Відповідно до пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1404-VІІ визначено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
За змістом частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
За змістом пункту першого частини четвертої статті 12 Закону № 1404-VІІ строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання.
Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що 30 липня 2021 року  приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 404/1845/15-ц, виданого 22 січня 2016 року Кіровським раойнним судом м. Кіровограда, на підставі заяви стягувача АТ «Укргазбанк» у строки визначені Законом № 1404-VІІ.
За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що постанова приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Т. В. про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим 22 січня 2016 року щодо боржника ОСОБА_1 , була прийнята в межах повноважень приватного виконавця і права заявника порушено не було, а тому відсутні підстави для задоволення скарги.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
       Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В :

       Апеляційну скаргуадвоката ОСОБА_2 , який представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 лютого 2023 року без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
       
Головуючий суддя                                                 С. І. Мурашко 

Судді                                                                 С. М. Єгорова

       О. Л. Карпенко