КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа № 752/21539/18                                          Головуючий у І інстанції - Плахотнюк К.Г.
апеляційне провадження №22-ц/824/6441/2023       Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
 
                                                                ПОСТАНОВА
                                                           ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
11 травня  2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
Головуючого Гуля В.В.,
суддів  Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,
за участю секретаря  Линок В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2022 року та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору найму (оренди) нерухомого майна та стягнення коштів,-
 
                                                                   встановив:
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору найму (оренди) нерухомого майна та стягнення коштів.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 22.06.2018 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір найму (оренди) нерухомого майна).
Відповідно до умов зазначеного вище договору, наймодавець ОСОБА_1 передала наймачеві ОСОБА_2 об`єкт нерухомості - двокімнатну квартиру загальною площею 91, 7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
25.08.2018 року ОСОБА_1 повідомила його про необхідність в цей же день звільнити займану квартиру та про повернення комплекту ключів від квартири.
Він виконав вимоги наймодавця, 25.08.2018 року покинув займану квартиру, про що повідомив відповідачку в телефонному режимі, а 27.08.2018 року в присутності свідків ОСОБА_3 (дочка відповідачки), ріелтора, ОСОБА_4 (охоронник БЦ «Саксаганський») повернув ключі від зазначеної квартири.
Таким чином, 27.08.2018 року договір було достроково припинено без згоди сторін, внаслідок чого відповідачкою порушено п. п. 4.2, 4.3, 4.4 договору.
Причиною для розірвання договору зі сторони відповідачки стало те, що він завів домашню тварину - кота, хоча в договорі відсутні будь-які заборони щодо утримання в квартирі домашніх тварин.
Відповідно до п. п. 3.2.1, 6.9 договору, наймач сплатив наймодавцю орендну плату за перший місяць оренди у розмірі 36 820, 00 грн. та гарантійний платіж у такому ж розмірі. Гарантійний платіж повертається наймодавцем у повному розмірі при звільненні та поверненні наймачем об`єкту нерухомості, а також меблів та техніки, що зазначені в Додатку № 1 у стані, у якому вони були одержані, з урахуванням нормального зносу при закінченні строку дії (розірванні) договору, про що сторони складають акт повернення об`єкту нерухомості; у разі дострокового розірвання договору наймодавцем, гарантійний платіж повертається у подвійному розмірі, тобто 73 640, 00 грн.
Крім того, відповідачка заподіяла йому моральну шкоду, оскільки йому необхідно було за короткий час знайти нову квартиру, найняти вантажників, щоб перевези речі, що потягло за собою додаткові витрати та хвилювання.
Просив розірвати договір найму (оренди) нерухомого майна), що укладений 22 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2; стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти у розмірі 73 640, 00 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000, 00 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору найму (оренди) нерухомого майна та стягнення коштів, задоволено.
Розірвано договір найму (оренди) нерухомого майна), що укладений 22 червня 2018 року між ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Світловодським МРВ УМВС України в Кіровоградській області від 28.11.1995 року, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 (passport Canada, серії НОМЕР_3 від 25.02.2015 року).
Стягнуто з ОСОБА_1 (зареєстрована у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП відсутній) на користь ОСОБА_2 (гр. Канади, паспорт серії НОМЕР_2 виданий 25.02.2015 року) грошові кошти у розмірі 73 640 (сімдесят три тисячі шістсот сорок) гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 (зареєстрована у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП відсутній) на користь ОСОБА_2 (гр. Канади, паспорт серії НОМЕР_2 виданий 25.02.2015 року) моральну шкоду у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 (зареєстрована у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП відсутній) на користь ОСОБА_2 (гр. Канади, паспорт серії НОМЕР_2 виданий 25.02.2015 року) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 755 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят п`ять) гривень 00 копійок.
28.10.2022 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Шаповалов А.М. звернувся до суду з заявою, в якій просив про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 судових витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 256 640, 80 грн.
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 (зареєстрована у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП відсутній) на користь ОСОБА_2 (гр. Канади, паспорт серії НОМЕР_2 виданий 25.02.2015 року) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.
 Не погоджуючись з рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2022 року та додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням вимог процесуального та матеріального права. Зазначає, що оскаржуване рішення було ухвалене без її повідомлення про розгляд справи, що відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.
Вказує, що позивач порушив  умови п.4.1.2 договору, оскільки сторони не підписали Акт повернення об`єкта нерухомості. Наймач самовільно вирішив з`їхати з квартири та не повернув ключі від квартири особисто наймодавцю. 
Наголошує, що Акт прийому-передачі від 27.08.2019 року їй не надавався для підпису і особисто вона не була присутньою при його складанні. Вказує, що  Акт підписав Шаповалов А.М. ,у якого не було повноважень на його підписання.   
Вказує, що не була ініціатором дострокового розірвання договору найму, а переписка надана позивачем не є належним та допустимим доказом, адже не доводить те, що дійсно вона вела переписку з позивачем. Посилається на практику Верховного Суду в застосуванні даних правовідносин.  
В обгрунтування апеляційної скарги на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року вказує, що  в позовній заяві заявлена сума витрат на правову допомогу 17 000 грн та в порушення ч.1 ст.134 ЦПК України не зазначено, які ще витрати на правову допомогу планує понести позивач.
Посилається на п.2 ст.134 ЦПК України, в якому вказано, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого судового збору.
Вказує, що документи, долучені до заяви про уточнення розміру судових витрат від 19.10.2022 року містять ряд недоліків, які унеможливлюють  стягнення  заявлених витрат на правову допомогу. Також наголошує на тому, що в матеріалах справи відсутнє належне підтвердження  оплати послуг адвокату позивачем. Позивачем не долучено жодної квитанції до прибуткового касового ордеру про отримання грошей за відповідним договором або перерахування  вказаного розміру вартості робіт на розрахунковий рахунок адвоката із зазначенням підстав перерахування.
Звертає увагу, що ціна позову склала 110 640 грн, а вартість правової допомоги заявлено у розмірі 250 352.80 грн., що перевищує ціну позову більше ніж в два рази. Деякі Акти виконаних робіт підписані раніше Додатків, в яких погоджено вартість цих робіт.
Враховуючи викладене просила скасувати  рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2022 року та додаткове рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року скасувати та стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати на оплату судового збору в розмірі 7 132,5 грн.
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року, в якій вказує, що судом при ухваленні рішення було неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Окрім того, судом було поверхнево розглянуто матеріали справи та не надано належної правової оцінки доказам, що додавались представником позивача.
Вказує, що його представник не змінював форму своєї діяльності, як адвоката з індивідуальною адвокатською діяльністю на адвокатське бюро.
Вказує, що судом не надано належної оцінки доказам та протиправно не взято до уваги прибуткові касові ордери , що підтверджують витрати позивача на професійну правничу допомогу, датовані після 18.03.2019 року.
Вказує, що суду першої інстанції було надано детальне обгрунтування та подано належні та допустимі докази на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 256 640.80 грн.
Враховуючи викладене просить додаткове рішення скасувати  частково, а саме в частині незадоволення стягнення  з ОСОБА_1 на його користь витрат на правничу допомогу в розмірі 246 640.80 грн.  
Відзиви на апеляційні скарги не надходили.
 Перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2. виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 22.06.2018 року між ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Світловодським МРВ УМВС України в Кіровоградській області від 28.11.1995 року, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 (passport Canada, серії НОМЕР_3 від 25.02.2015 року) було укладено договір найму (оренди) нерухомого майна).
Відповідно до п. 1.1 зазначеного вище договору: наймодавець ОСОБА_1 передала наймачеві ОСОБА_2 об`єкт нерухомості - двокімнатну квартиру загальною площею 91, 7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до 21.06.2019 року (включно) (п. 4.1); наймач сплатив наймодавцю орендну плату за перший місяць у розмірі 36 820, 00 грн. та гарантійний платіж у розмірі 36 820, 00 грн. Гарантійний платіж повертається наймодавцем у повному розмірі при звільненні та поверненні наймачем об`єкту нерухомості, а також меблі та техніку, зазначену в Додатку № 1 у стані, у якому вони були одержані, з урахуванням нормального зносу, при закінченні строку дії (розірвання) цього договору, про що сторони складають акт повернення об`єкта нерухомості (Додаток № 2 до договору) (п. 3.2.1); дострокове розірвання даного договору, а також зміна його умов, можливі з ініціативи кожної зі сторін, з повідомленням про це іншу сторону не менше, ніж за 30 днів до передбачуваної дати розірвання (зміни) договору (п. 4.2); у разі дострокового розірвання даного договору наймодавцем, гарантійний платіж повертається у подвійному розмірі наймачу.
Звертаючись до суду з позовом, позивачем зазначено, що 25.08.2018 року ОСОБА_1 повідомила його про необхідність в цей же день звільнити займану квартиру та про повернення комплекту ключів від квартири. Причиною для розірвання договору зі сторони відповідачки стало те, що він завів домашню тварину - кота, хоча в договорі відсутні будь-які заборони щодо утримання в квартирі домашніх тварин.
Зі змісту акту прийому-передачі складеного 27.08.2018 року встановлено, що адвокатом Шаповаловим А.М., що представляв інтереси ОСОБА_2 передано ключі від квартири доньці відповідачки ОСОБА_3 . Факт передачі ключів письмово підтверджено  ОСОБА_4 (охоронник БЦ «Саксаганський»).
Також позивачем надано суду роздруківку переписки його з відповідачкою, зі змісту якої суд приходить до висновку, що відповідачка ініціювала дострокове розірвання договору,  без дотримання строків, що визначені п.п. 4.2, 4.3, 4.4 договору найму (оренди) нерухомого майна.
Крім того, позивачем надано суду висновок, складений 16.10.2018 року практичним психологом, викладачем кафедри медичної психології, психосоматичної медицини та психотерапії медико-психологічного факультету Національного медичного університету імені О.О. Богомольця ОСОБА_7 , кваліфікацію підтверджено дипломом спеціаліста за спеціальністю педагогіка та психологія (шкільна) ЛР ВЕ № 003466 виданим 11.06.1996 року Українським державним педагогічним університетом ім. М.П. Драгоманова.
Так, як видно зі змісту зазначеного вище висновку: події, що мали місце 25.08.2018 року дуже позначилися на психоемоційному та фізичному стані ОСОБА_2 . Ситуація, яка вивчалася в психологічному дослідженні, була та залишається на момент дослідження психотравмуючою для ОСОБА_2 . ОСОБА_2 має зміни в психоемоційному та фізичному стані, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок подій, які мали місце 25.08.2018 року. ОСОБА_2 нанесено моральну шкоду в зв`язку з зазначеними обставинами.
З огляду на викладене вище, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору найму (оренди) нерухомого майна та стягнення коштів, підлягають задоволенню судом.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може враховуючи наступне.
До загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК).
Тлумачення цього пункту, а також ст. 627 ЦК свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема це свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.
Згідно зі ст. 651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Судом встановлено, що укладений між Позивачем ОСОБА_2 та Відповідачем ОСОБА_1 Договір найму (оренди) нерухомого майна від 22.06.2018 року містить умови розірвання цього договору.
 Так, відповідно до умов договору 
 4.2 дострокове розірвання договору, а також зміна його умов, можливі з ініціативи кожної зі сторін, з повідомленням про це іншу Сторону не менш ніж за тридцять днів до передбачуваної дати розірвання Договору.
4.3 У разі порушення Наймачем пункту 2.2.1 та/або пункту 2.2.2 та/ або 3.2 та/або пункту 6.2 Договору  Наймодавець має право ініціювати дострокове розірвання цього Договору з повідомленням про це Наймача за 10 днів до передбачуваної дати розірвання Договору.
4.4 У разі недостовірності заяви Наймодавця, вказаної у пункті 1.3 цього Договору , або порушення пункту 2.1.2 цього договору, або порушення Наймодавцем порядку відвідування Обєкта нерухомості, вказаного у п.6.1 цього Договору, Наймач має право ініціювати дострокове розірвання цього Договору з повідомленням про це  Наймодавця за 10 днів до передбачуваної дати розірвання Договору.
Істотні порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановили цим договором у наступних пунктах.
2.2.1 Передати  Наймачу Об`єкт нерухомості не пізніше 22 червня 2018 року, про що сторони складають Акт прийому-передачі об`єкта нерухомості (Додаток 1 до Договору) 
2.2.2 Надати наймачу об`єкт нерухомості в придатному для використання за призначенням стані
3.2 наймач сплачує наймодавцю орендну плату за об`єкт нерухомості  авансом не пізніше двадцять другого числа кожного місяця, що підлягає оплаті
6.2 наймач не має права здійснювати реконструкцію , перепланування, вдосконалення об`єкта нерухомості, передавти об`єкт нерухомості в суборенду без письмової згоди наймодавця
Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Положенням статті 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Статтею 572 Цивільного кодексу України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 593 Цивільного кодексу України, право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.
Звертаючись до суду з позовом, позивачем зазначено, що 25.08.2018 року ОСОБА_1 повідомила його про необхідність в цей же день звільнити займану квартиру та про повернення комплекту ключів від квартири. Причиною для розірвання договору зі сторони відповідачки стало те, що він завів домашню тварину - кота, хоча в договорі відсутні будь-які заборони щодо утримання в квартирі домашніх тварин.
Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
В судовому засіданні на запитання суду представник позивача пояснив, що повідомлення про розірвання договору позивач отримав від відповідача по телефону, на підтвердження чого надав електронні докази - роздруківка розмови по телефону англійською мовою (а.с. 11-12) та її переклад (а.с. 13,14), вважаючи це електронними доказами, які підтверджують підставу для розірвання договору.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (частина перша статті 83 ЦПК України).
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (частина третя статті 100 ЦПК України).
При поданні суду учасником справи копії електроного доказу необхідно зазначати про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу (частина четверта статті 100 ЦПК України).
В разі подання копії (паперової копії) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина п`ята статті 100 ЦПК України).
Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (у тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові сповіщення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах), серверах систем резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (у тому числі й мережі Інтернет).
Електронні докази є такими у зв`язку з особливостями засобу, на якому вони зберігаються. Електронним, за своєю сутністю, є не та інформація, яка знаходиться на електронному засобі, а сам носій інформації, що надалі може бути доказом (наприклад, засобом збереження інформації може бути карта пам`яті, телефон, а інформація, яка має доказове значення, залишається у формі письмових знаків).
Чинним законодавством встановлено, що електронні докази є окремим способом доказування, тобто законодавець не відніс електронні докази ні до речових, ні до письмових, а виділив їх окремим різновидом.
Електронним доказом може бути: листування двох людей; інформація із веб-сайту; електронний лист із поштового сервісу; пост у соціальній мережі; інше.
Способом фіксації електронного доказу буде створення його електронної копії, найчастіше це відбувається у вигляді скріншота. З цього можна зробити висновок, що скріншот сам по собі не є електронним доказом, це лише джерело інформації, яка вже надалі нестиме доказове значення у справі, тобто є електронною копією того чи іншого електронного доказу. Водночас важливо враховувати, що суд може перевірити копію електронного документа, зажадавши його оригінал та провести огляд та дослідження веб-сайту, листування у приміщенні суду з відповідного пристрою (ноутбука, планшета, телефона тощо). Тобто роздруківка з сайту як доказ у суді може бути взята судом до уваги, проте заявник такого доказу має бути готовий продемонструвати такий сайт та інформацію, яка подана у роздруківці на відповідному пристрої.
Так, у Постанові Верховного суду від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19, зазначено, що касаційний суд погоджується з судами першої та апеляційної інстанції та позначає, що на підтвердження заявлених вимог позивач надала скріншоти повідомлень з телефону з Viber, які суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вважав належними та допустимими доказами, які досліджено судами у їхній сукупності та яким надано належну правову оцінку.
В судовому засіданні  відповідач поставив під сумнів вказаний доказ, посилаючись на те, що англійської мови взагалі не знає і не уявляє собі як вона могла спілкуватися по телефону іноземною мовою.
При цьому представник позивача не зміг суду надати оригінал електронного доказу, а саме сам телефон, зроблені з нього скріншоти розмов сторін, не пояснив також чому надані суду електронні докази  не посвідчені у порядку, встановленому законом.
Таким чином, надані позивачем електронні докази, як підстави для задоволення цього позову не беруться судом до уваги відповідно до частини п`ятої статті 100 ЦПК України.
Інших доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач ініціювала питання дострокового розірвання договору у справі не має.
Враховуючи викладене  позивач не довів тих обставин, на які посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, що свідчить про безпідставність такого позову у зв`язку з чим      недоведений позов не підлягає задоволенню.
За відсутності підстав для розірвання договору, унеможливлює вирішення питання про матеріально правові наслідки зумовлені його розірванням.
 
Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).
Щодо доводів апеляційної скарги про скасування додаткового рішення апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.
Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.
У пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.
Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду від 16 квітня 2018 року у справі № 923/631/15, від 23 січня 2020 року у справі № 910/20089/17, від 14 липня 2021 року у справі № 761/15741/17.
Зважаючи на вищезазначене та те, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2022 рокупідлягає скасуванню, відповідно до положень ЦПК України додаткове рішення цього ж суду від 12 січня 2023 року втрачає силу.
Враховуючи, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 7275,15 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
                                                             ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2022 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.
 
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору найму (оренди) нерухомого майна та стягнення коштів- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7275,15 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                   В.В. Гуль
 
Судді                                                                               Ю.О. Матвієнко
 
                                                                                           Я.С. Мельник