ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                                                         Головуючий І інстанції: Заічко О.В.
11 квітня 2023 р.	Справа № 520/19156/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Курило Л.В. ,  Бегунца А.О. ,
за участю секретаря судового засідання Реброва А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року по справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
ВСТАНОВИВ:
29.12.2020 РОКУ позивачка, фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі- ФОП ОСОБА_1 ), звернулась до суду з позовом, яким просить:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області (далі  - ГУ ДПС у Харківські області, контролюючий орган) № 66462-5706-2031 від 22.06.2020 року, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб в сумі 11.156,74 грн.   
В обґрунтування вимог позивачка зазначила, що згідно договору купівлі-продажу № 953 від 28.03.2003 року вона є власником нежитлового приміщення № 1-1/1-5 загальною площею 112,4 м2, розташованого на першому поверсі нежитлової будівлі із літ «А-5» за адресою АДРЕСА_1 , що відповідно складає 56,2 м2, яка розташована на земельній ділянці, права на яку не оформлені, її не можна вважати платником земельного податку в розумінні ст. 269  Податкового кодексу України (далі – ПК України).
Заперечуючи проти вимог позивача, у відзиві на адміністративний позов ГУ ДПС у Полтавській області зазначає, що ФОП ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка перебуває на обліку у ГУ ДПС у Харківській області як фізична особа-підприємець, та зареєстрована як платник єдиного податку і має вид діяльності КВЕД 68.20 (надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна). Відповідно до Закону України від 16.01.2020 року № 466 – ХІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» внесено зміни до п.п. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України, відповідно до яких платники єдиного податку, які є власниками земельних ділянок або землекористувачами є платниками земельного податку у разі здійснення ними діяльності з надання в оренду цих земельних ділянок та/або нерухомого майна.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 року задоволено адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 ..
Так, судовим рішенням скасовано податкове повідомлення - рішення ГУ ДПС у Харківській області від 22.06.2020 року № 66462-5706-2031 у сумі 11156,74 грн, прийняте відносно ФОП ОСОБА_1 .
Судом проведений розподіл судових витрат - стягнуто на користь ФОП ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 840,80грн.
Висновок суду вмотивований тим, що право власності на земельну ділянку, на якій розташоване нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем не оформлене, то ФОП ОСОБА_1 не може вважатися платником земельного податку в розумінні  ст. 269 ПКУ  до моменту виникнення відповідних прав на цю земельну ділянку.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ГУ ДПС у Харківській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
Аргументи, наведені контролюючим органом в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.
У заяві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду, - без змін.
За приписами  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення відповідно до положень  ст. 316 КАС України  слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована як ФОП, з видом діяльності за КВЕД 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.
Позивачці на праві приватної власності належить частина нежитлового приміщення 1-го поверху № 1-1:1-5, 1-3а, 1-5а, площею 56,3 м2, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (договір купівлі - продажу № 953 від 26.03.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Адамовою Л.А. (а.с. 25-26).
22.06.2020 року ГУ ДПС у Харківській області винесено податкове повідомлення - рішення № 66462-5706-2031, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб в сумі 11156,74 грн. (а.с. 11)
Погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог ФОП ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює  ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно з пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
Відповідно п. 269.1 ст. 269 ПК України  платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Згідно з пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України  об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (п.287.1 ст.287 ПК України).
Положеннями п.п.  271.1.1,  271.1.2 п. 271.1 ст. 271 ПК України  визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
За змістом п.  286.1 ст. 286 ПК України  закріплено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Пунктом  287.1 ст. 287 ПК України  передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Пунктом  287.6 ст. 287 ПК України  встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Згідно з п.  287.8 ст. 287 ПК України  власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Відповідно до п.  286.6 ст. 286 ПК України  за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:
1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;
2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;
3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.
Пунктом  286.1 ст. 286 ПК України  передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу 1 п.  286.5 ст. 286 ПК України  нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному  ст. 58 цього Кодексу.
Згідно з п.п  14.1.42 п. 14.1 ст. 14 ПК України  дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.
Відповідно до п.п.  14.1.73. п. 14.1 ст. 14 ПК України землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Таким чином, для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому  Земельним кодексом України (далі – ЗК України).
Статтями  125,  126 ЗК України  встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до  Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Відповідно до ч. 1  ст. 377 Цивільного кодексу України  (далі – ЦК України) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначені  Законом України від 14.05.2015 року № 417-VIII "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку"  (далі - Закон № 417-VIII).
Відповідно до п. 5 ч. 1  ст. 1 Закону № 417-VIII співвласник багатоквартирного будинку - це власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку. 
Відповідно до ч. 2  ст. 382 ЦК України  усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є, зокрема, права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок, та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Згідно з ч. 2  ст. 12 Закону № 417-VIII витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат.
З огляду на зазначені норми, колегія суддів вважає, що особа, яка володіє нерухомим майном у багатоквартирному будинку є співвласником, тому, права на земельну ділянку під багатоквартирним будинком та прибудинкову територію виникають у всіх співвласників (власників житлових та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку) з моменту державної реєстрації прав на земельну ділянку під цим багатоквартирним будинком та відповідну прибудинкову територію у Державному земельному кадастрі у порядку, визначеному законом.
Власник нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Фізична особа - власник нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
При цьому, приписи п.  286.1 ст. 286 ПК України  визначають, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Як встановлено судом, земельний податок на земельну ділянку нараховано відповідно методики розрахунку грошової оцінки окремої земельної ділянки для нарахування земельного податку фізичним особам на 2020 рік. Відповідачем для обчислення податку на землю з фізичних осіб не використовувалась інформація центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Колегія суддів вважає, що розрахункова площа земельної ділянки стосовно якої контролюючим органом нарахування податкового зобов`язання з земельного податку, повинна бути визначена пропорційно до частки нежитлових приміщень позивача в загальній площі нежитлової будівлі та не може дорівнювати загальній площі нежитлових приміщень позивача.
Для визначення площі земельної ділянки, щодо якої здійснено розрахунок земельного податку, необхідно з`ясувати: загальну площу нежитлової будівлі, загальну площу земельної ділянки, на якій розташована нежитлова будівля та здійснити розрахунок площі частки земельної ділянки, якою користується позивач, пропорційно до частки його нежитлових приміщень в загальній площі нежитлової будівлі.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 24.04.2018 року у справі № 818/1027/17, що в силу положень ч. 5  ст. 242 КАС України, враховується судом апеляційної інстанції.
Проте, до суду відповідачем не надано ані акту визначення меж та площі земельних ділянок, ані розрахунку визначення частки нежитлових приміщень позивача в нежитловій будівлі, ані площі земельної ділянки, якою позивач користується, пропорційно до її частки в нежитловій будівлі.
Матеріалами справи підтверджено, що податкове повідомлення-рішення № 66462-5706-2031 від 22.06.2020 на суму 11156,74 грн., виходячи з площі нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 56 м2. (а.с. 35)
Таким чином, відповідач всупереч вимогам  ст. 287 ПК України, здійснив розрахунок земельного податку, виходячи із площі приміщення, а не з площі земельної ділянки (включаючи прибудинкову територію), з урахування пропорційної частки, нежитлового приміщення, яке належить платнику податків.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не встановлено кількість користувачів земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та при визначенні позивачу земельного податку не враховано площу частки земельної ділянки кожного співвласника у праві власності на нерухоме майно, яке знаходиться на цій земельній ділянці, розрахунок суми земельного податку з фізичних осіб для позивача здійснено відповідачем за відсутності відомостей, обов`язкова наявність яких обумовлена нормами  ПК України, а тому податкове    повідомлення - рішення    ГУ ДПС у Харківській області № 66462-5706-2031 від 22.06.2020 є протиправним, та підлягає скасуванню.
Інші доводи апеляційної скарги та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ч. 1  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року, - без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова	
Судді	   	Л.В. Курило    А.О. Бегунц   	
          Постанова у повному обсязі складена і підписана 20 квітня 2023 року.