Постанова                                      
Іменем України                                 
 
26 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 522/16362/16-ц
провадження № 61-10426св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси                            від 10 грудня 2021 року у складі судді Чернявської Л. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Комлевої О. С., Сегеди С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
31 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 :
суму основного боргу за договором позики від 16 вересня 2010 року в розмірі 30 230,00 доларів США, проценти в розмірі 26 043,00 доларів США, пеню в розмірі 17 614,00 доларів США;
суму основного боргу за договором позики від 28 жовтня 2013 року в розмірі 320 000,00 доларів США, проценти в розмірі 183 487,00 доларів США, пеню в розмірі 157 983,00 доларів США;
суму основного боргу за договором позики від 16 січня 2015 року в розмірі 5 050 000,00 гривень, проценти в розмірі 2 290 624,00 гривень, пеню в розмірі 2 006 164,00 гривень.
На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 16 вересня 2010 року,                    28 жовтня 2013 року та 16 січня 2015 року між ним та ОСОБА_3 були укладені договори позики, згідно з якими він (позивач) надав ОСОБА_3            у борг грошові суми в розмірі 30 230,00 доларів США; 320 000,00 доларів США; 5 050 000,00 гривень відповідно.
ОСОБА_3 у строки, встановлені договорами, грошові кошти не повернув, та, враховуючи той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, позичені грошові кошти витрачались в інтересах сім`ї, позивач просив стягнути суму боргу солідарно з обох відповідачів.
 
20 березня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договорів позики                         від 16 вересня 2010 року, 28 жовтня 2013 року та 16 січня 2015 року  недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України, 65 СК України.
Посилалась на те, що дізналась про факт укладення вказаних договорів після звернення ОСОБА_1 до суду.
Зазначала, що між нею та ОСОБА_3 існує спір щодо поділу спільного подружнього майна, у зв`язку із чим укладення зазначених договорів спрямовано на те, щоб в подальшому недобросовісно і непропорційно розділити це майно. Згоди, як дружина ОСОБА_3 , відповідно до частини другої статі 65 СК України на укладення договорів позики вона не надавала, у зв`язку з чим просила визнати їх недійсними.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано договори позики, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 16 вересня 2010 року,                            28 жовтня 2013 року та 16 січня 2015 року, недійсними.
 
Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що договір позики є недійсним з підстав його фіктивності.
 
Постановою апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року скасовано в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та в цій частині ухвалено нове судове рішення.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними задоволено.
Визнано недійсними договори позики, укладені між ОСОБА_3 та                     ОСОБА_1 від 16 вересня 2010 року на суму 30 230,00 доларів США, що еквівалентно 749 999,00 гривень; від 28 жовтня 2013 року на суму                    320 000,00 доларів США, що еквівалентно 7 929 600 гривень; від 16 січня  2015 року на суму 5 050 000,00 гривень.
У решті рішення залишено без змін.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд виходив із того, що відповідно до пункту 8 статті 8 ЦК України, частини другої статті 65 СК України на здійснення правочину щодо отримання позики ОСОБА_3 мав отримати згоду дружини                  ОСОБА_5 , оскільки отримані ним кошти за договором позики відповідно до частини третьої статті 61 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів отримання згоди ОСОБА_2 на укладення договору позики її чоловіком ОСОБА_3 в інтересах сім`ї. Сукупність дій ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 свідчать про їх недобросовісність при укладенні договорів позики, що відповідно до частини першої статті 203 ЦК України є підставою для визнання правочинів недійсними. За таких підстав суд дійшов висновку, що зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню з інших підстав.
 
Постановою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року касаційну скаргу   ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2018 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2018 року в частині зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними відмовлено.
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Скасовуючи рішення місцевого та апеляційного судів та направляючи справу на новий розгляд до місцевого суду в частині позовних вимог ОСОБА_1 , касаційний суд виходив із того, що суди на порушення вимог процесуального закону не встановили усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не надали оцінку умовам договорів позики, платіжним документам та укладеним у подальшому договорам купівлі-продажу.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року, позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 16 вересня 2010 року грошові кошти у загальній сумі 31 585,66 доларів США, що складаються з: суми основного боргу за договором позики 30 230,00 доларів США, процентів за користування чужими грошовими коштами за договором позики у розмірі 1 355,66 доларів США; 
за договором позики від 28 жовтня 2013 року грошові кошти у загальній сумі 333 203,29 доларів США, з яких: сума основного боргу за договором позики 320 000,00 доларів США; проценти за користування чужими грошовими коштами за договором позики у розмірі 13 203,29 доларів США; 
за договором позики від 16 січня 2015 року грошові кошти у загальній сумі 5 255 175,91 грн, з яких: суму основного боргу за договором позики у розмірі 5 050 000,00 грн, проценти за користування чужими грошовими коштами за договором позики від 16 січня 2015 року у розмірі 175 175,91 грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про справедливу сатисфакцію відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суди виходили із того, що оскільки ОСОБА_3 при укладені договорів позики діяв в інтересах сім`ї та під час перебування в шлюбних відносинах із ОСОБА_2 , а отримані кошти витрачались для задоволення спільних потреб сім`ї, відтак ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по зобов`язанням щодо повернення ОСОБА_1 позичених грошей повинні відповідати солідарно, у звязку із чим суди дійшли висновку про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 грошових коштів на підставі договору позики від 16 вересня 2010 року, договору позики від 28 жовтня 2013 року та за договором позики від 16 січня 2015.
При цьому судами зазначено, що вимоги щодо стягнення процентів за користування чужими коштами підлягають задоволенню не в повному обсязі, а вимога про стягнення пені задоволенню не підлягає у зв`язку із пропуском строку позовної давності.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У жовтні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 .
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-712цс,                      від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц, провадження                        № 61-1028св18, від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446св18, від 27 грудня 2019 року у справі № 641/6191/17, провадження № 61-39435св18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що для стягнення заборгованості з ОСОБА_2 необхідно довести те, що грошові кошти дійсно були використані в інтересах сім`ї.
Вказує, що судами не досліджено докази щодо позики від 16 вересня              2010 року.
У матеріалах справи міститься платіжний документ, який підтверджує зняття 16 вересня 2010 року ОСОБА_1 зі свого рахунку 270 030 грн, проте останній поклав на рахунок 123 000 грн, отже в остатку у останнього залишилось 147 300 грн, що не підтверджує обставину передання          240 240 грн.
Крім того, матеріали справи не містять доказів передання вказаних коштів ОСОБА_6 саме їй як покупцю автомобіля.
Щодо договору позики від 28 жовтня 2013 року заявник зазначає, що згідно вказаного договору грошові кошти у розмірі 2 557 760 грн надавались з метою придбання квартири.
Разом із тим, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру придбали лише через вісім місяців після того, як вони нібито отримали вказані кошти. При цьому вартість квартири складала 1 582 747 грн.
Відповідно до вказаного договору позики грошові кошти ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 готівкою. Факт передачі вказаних коштів підтверджується лише заявою ОСОБА_3 , який визнав позовні вимоги, інших доказів передання коштів матеріали справи не містять.
Як на доказ суди послались на банківську виписку за 29 листопада 2013 року, яка підтверджує лише факт того, що ОСОБА_3 вніс на різні депозитні рахунки 340 664 доларів США, а потім зняв 299 900 доларів США. При цьому доказів того, що вказані грошові кошти було витрачено на придбання квартири матеріали справи не містять.
Також суди посилаються на те, що решта коштів з 2 557 760 грн після придбання квартири за 1 582 747 грн була витрачена на ремонт та сімейні потреби, проте доказів такого матеріали справи не містять.
Що стосується договору позики від 16 січня 2015 року, то суди не врахували, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що вказані кошти були використані на ремонт квартири окрім заяви                   ОСОБА_3 , який є сином позивача.
Також заявник вказує, що у вказаній справі інтереси позивача представляв адвокат Мойсеєнко Р. М., який до цього в іншій справі представляв інтереси ОСОБА_3 .
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У квітні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - ОСОБА_4 від ОСОБА_1 , у якому вказано, що судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
19 жовтня 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим 26 лютого 1998 року Архівом РАГС Республіки Молдова та визнається сторонами.
 
16 вересня 2010 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) уклали договір позики (а. с. 6, т. 1), відповідно до якого          ОСОБА_1 передав на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі          30 230 доларів США, що на момент укладення договору було еквівалентно 239 100 грн.
 
Грошові кошти відповідно до пункту 1.1. договору позики від 16 вересня           2010 року надавалися «з метою задоволення сімейних потреб, а саме для придбання автомобіля Honda Civic 5D Executive». Строк дії договору позики становить 5 років (пункту 2.2 договору позики).
 
16 вересня 2010 року за заявою на видачу готівки № 15457710 ОСОБА_1 отримав з власного рахунку № НОМЕР_2 грошову суму у розмірі            239 100 грн. 
Це підтверджує копія заяви на видачу готівки № 15457710 від 16 вересня 2010 року, надана акціонерним банком «Південний» 20 липня 2016 року              (а. с. 10, т. 1). 
Належність рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_1 підтверджується договором банківського рахунку від 02 вересня 2004 року, відповідно до якого АБ «Південний» відкрито на ім`я ОСОБА_1 поточний рахунок                    № НОМЕР_2 (а. с. 83, т. 1).
 
16 вересня 2010 року отримані з власного рахунку грошові кошти            ОСОБА_1 були передані на виконання договору позики грошових коштів ОСОБА_3 . 
Факт отримання грошових коштів підтверджується пунктом 1.2 договору позики від 16 вересня 2010 року та заявою ОСОБА_3 від 17 вересня            2015 року (а. с. 71, т. 1).
 
06 вересня 2010 року між ОСОБА_2 і ТОВ «ВіДі Дрім Моторз» було укладено договір купівлі-продажу № ДМхА-0002/251 від 06 вересня 2010 року (а. с. 26, т. 1). За вказаним договором купівлі-продажу ОСОБА_2 набуває у свою власність автомобіль Honda Civic 5D Executive, вартість автомобіля становить 250 240,00 грн. Договором купівлі-продажу (пункт 3.1.2 договору) передбачено, що останній платіж у розмірі 240 240,00 грн повинен бути сплачений до 30 вересня 2010 року.
 
22 вересня 2010 року ОСОБА_2 відповідно до квитанції № 15478819           (а. с. 36, т. 1) зарахувала на власний рахунок 240 240,00 грн та відповідно до платіжного доручення № 2 від 22 вересня 2010 року (а. с. 37, т. 1)            ОСОБА_2 здійснила оплату за автомобіль по договору ДМхА-0002/251 від 06 вересня 2010 року.
 
Автомобіль Honda Civic 5D Executive відповідно до довідки з сервісного центру МВС України зареєстрований на ОСОБА_2 , вказане не заперечується самою відповідачкою.
 
28 зовтня 2013 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) уклали договір позики (а. с. 7, т. 1), відповідно до якого ОСОБА_1 передав на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 320 000 доларів США, що на момент укладення договору еквівалентно 2 557 760 грн.
 
Грошові кошти відповідно до пункту 1.1. договору позики від 28 жовтня         2013 року надавалися «з метою задоволення сімейних потреб, а саме для придбання квартири».
 
Строк дії договору позики становить 2 роки (пункт 2.2 договору позики).
 
Зазначену грошову суму було передано позичальнику ОСОБА_3 28 жовтня 2013 року на виконання договору позики грошових коштів від 28 жовтня  2013 року. Факт отримання грошових коштів підтверджується пунктом 1.2 договору позики від 28 жовтня 2013 року та заявою ОСОБА_3                          від 30 жовтня 2015 року (а. с. 70, т. 1).
 
29 листопада 2013 року ОСОБА_3 вніс частину позичених коштів на власний рахунок, відкритий у пат «сбербанк». Дану операцію підтверджує виписка пат «сбербанк» від 15 липня 2016 року по руху грошових коштів на рахунках позичальника ОСОБА_3 (а. с. 9, т. 1).
 
03 червня 2014 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 між               ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (а. с. 39, т. 1). 
Сума договору відповідно до пункту 2 згаданого договору купівлі-продажу становить 1 582 747,00 грн. Факт придбання вказаної квартири та спільне проживання в ній відповідачів не зперечується ОСОБА_2 .
 
Решту позичених грошових коштів відповідно до письмових пояснень ОСОБА_3 , викладених у відзиві (а. с. 51, т. 1), було витрачено на сімейні потреби та на ремонт придбаної квартири.
 
16 січня 2015 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) уклали договір позики (а. с. 8, т. 1), відповідно до якого ОСОБА_1 передав на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 5 050 000 грн.
 
Грошові кошти відповідно до пункту 1.1. договору позики від 16 січня       2015 року надавалися «з метою задоволення сімейних потреб».
Строк дії договору позики становить 1 рік (пункту 2.2 договору позики).
 
ОСОБА_1 сплатив на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі  5 050 000 грн.
 
Договором позики визначалися строки передачі у борг грошових коштів, а саме з 16 січня 2015 року по 16 березня 2015 року. Передача грошових коштів підтверджується наступними письмовими доказами:
довідкою № В-026-05-1456 від 19 липня 2016 року, виданою начальником відділення № 26 ПАТ «БАНК ВОСТОК» (а. с. 16, т. 1), з якої вбачається, що 03 березня 2015 року ОСОБА_1 зі свого поточного рахунку № НОМЕР_3 здійснив переказ коштів в сумі 1 490 000 грн на користь ОСОБА_3 на його поточний рахунок № НОМЕР_4 ;
довідкою АБ «Південний» ф. 1134 про рух коштів по рахунку ОСОБА_1             № НОМЕР_5 з 01 січня 2015 року по 19 лютого 2015 року (а. с. 76, т. 1) та платіжним дорученням № 4 від 18 лютого 2015 року (а. с. 15, т. 1), відповідно до яких 18 лютого 2015 року ОСОБА_1 зі свого поточного рахунку № НОМЕР_5 здійснив переказ грошових коштів в розмірі 2 560 000 грн на користь ОСОБА_3 на його поточний рахунок                         № НОМЕР_6 ;
довідкою АБ «Південний» ф. 1134 про рух коштів по рахунку ОСОБА_1                  № НОМЕР_2 з 01 січня 2015 року по 20 січня 2015 року (а. с. 77, т. 1) та платіжними дорученнями № 1447387 від 19 січня 2015 року (а. с. 13, т. 1) та    № 1502421 від 19 січня 2015 року (а. с. 14, т. 1), відповідно до якої 19 січня 2015 року ОСОБА_1 зі свого поточного рахунку № НОМЕР_2 здійснив переказ грошових коштів в розмірі 148 444 грн та 851 556 грн на користь ОСОБА_3 на його поточний рахунок № НОМЕР_6 .
 
Факт належності вищевказаних поточних рахунків ОСОБА_1 та позичальнику ОСОБА_3 підтверджується:
договором банківського рахунку № 10/24859/Т від 17 березня 2014 року, відповідно до якого у ПАТ «БАНК ВОСТОК» відкрито на ім`я ОСОБА_1 поточний рахунок № НОМЕР_3 (а. с. 78, т. 1);
договором банківського рахунку № 10/25621/Т від 04 червня 2014 року, відповідно до якого у ПАТ «БАНК ВОСТОК» відкрито на ім`я ОСОБА_3 поточний рахунок № НОМЕР_4 (а. с. 80, т. 1);
договором на здійснення розрахунково-касового обслуговування поточного рахунку фізичної особи від 16 жовтня 2001 року, відповідно до якого у АБ «Південний» відкрито на ім`я ОСОБА_1 рахунок № НОМЕР_5           (а. с. 82, т. 1);
договором банківського рахунку від 02 вересня 2004 року, відповідно до якого у АБ «Південний» відкрито на ім`я ОСОБА_1 поточний рахунок                  № НОМЕР_2 (а. с. 83, т. 1);
договором банківського рахунку від 07 травня 2008 року, відповідно до якого у АБ «Південний» відкрито на ім`я ОСОБА_3 поточний рахунок                        № НОМЕР_6 (а. с. 84, т. 1).
 
Позичені грошові кошти відповідно до письмових пояснень ОСОБА_3 , викладених у відзиві (а. с. 51, т. 1), було витрачено на сімейні потреби та на ремонт квартири АДРЕСА_2 .
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Судами встановлено, визнається й ОСОБА_3 , що між ним та         ОСОБА_1 укладено договір позики від 16 вересня 2010 року, за яким ним отримано 30 203 доларів США, що на час укладення договору становило 239 100 грн, договір позики від 28 жовтня 2013 року, за яким отримано 320 000 доларів США, що на час укладення договору становило 2 557 760 грн, та договір позики від 16 січня 2015 року, за яким ним отримано 5 050 000 грн.
При цьому під час розгляду справи, надаючи пояснення, ОСОБА_3 вказував, що зобов`язується повернути отримані кошти за договорами позики, а у випадку прострочення повернення позики, на вимогу ОСОБА_1 , сплатити проценти та пеню.
 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
З матеріалів касаційної скарги вбачається, що заявником не оспорюється сума відсотків, визначена судами попередніх інстанцій, за користування чужими грошовими коштами, у зв`язку з чим судові рішення в цій частині не переглядаються.
 
Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
 
Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.
 
Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
 
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
 
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
 
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов:            1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
 
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).
 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та                                 від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
 
За таких обставин суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами.
 
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказував, що                             16 вересня 2010 року, 28 жовтня 2013 року та 16 січня 2015 року між ним та ОСОБА_3 були укладені договори позики, згідно з якими він надав ОСОБА_3 у борг грошові суми в розмірі 30 230,00 доларів США;           320 000,00 доларів США; 5 050 000,00 гривень відповідно, а враховуючи те, що під час укладення вказаних договорів позики ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 та те, що кошти витрачались в інтересах сім`ї, позивач просив стягнути суму боргу солідарно з обох відповідачів. 
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, виходив із того, що оскільки ОСОБА_3 при укладені договорів позики діяв в інтересах сім`ї та під час перебування в шлюбних відносинах із ОСОБА_2 , а отримані кошти витрачались для задоволення спільних потреб сім`ї, відтак                   ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по зобов`язанням щодо повернення            ОСОБА_1 позичених грошей повинні відповідати солідарно.
 
Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
 
Щодо договору позики від 16 вересня 2010 року
 
Судами встановлено, що 06 вересня 2010 року ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля Honda Civic 5D Executive        2010 року випуску № НОМЕР_7 з ТОВ «ВіДі ДрімМоторз», в особі директора ОСОБА_8 , за яким вона придбала вказаний автомобіль, загальна вартість якого становила 250 240,00 грн. 
Відповідно до умов зазначеного договору перший платіж у розмірі 10 000 грн було сплачено до 08 вересня 2010 року, а наступний платіж повинен був бути сплачений до 30 вересня 2010 року (а. с. 26-34, т. 1).
 
16 вересня 2010 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) уклали договір позики (а. с. 6, т. 1), відповідно до якого          ОСОБА_1 передав на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі          30 230 доларів США, що на момент укладення договору було еквівалентно 239 100 грн.
 
Грошові кошти відповідно до пункту 1.1. договору позики від 16 вересня           2010 року надавалися «з метою задоволення сімейних потреб, а саме для придбання автомобіля Honda Civic 5D Executive». Строк дії договору позики становить 5 років (пункту 2.2 договору позики).
 
16 вересня 2010 року за заявою на видачу готівки № 15457710 ОСОБА_1 отримав з власного рахунку № НОМЕР_2 грошову суму у розмірі            239 100 грн.
Вказане підтверджує копія заяви на видачу готівки № 15457710                            від 16 вересня 2010 року, надана акціонерним банком «Південний» 20 липня 2016 року (а. с. 10, т. 1). 
 
Належність рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_1 підтверджується договором банківського рахунку від 02 вересня 2004 року відповідно до якого АБ «Південний» відкрито на ім`я ОСОБА_1 поточний рахунок                    № НОМЕР_2 (а. с. 83, т. 1).
 
16 вересня 2010 року отримані з власного рахунку грошові кошти            ОСОБА_1 були передані на виконання договору позики грошових коштів ОСОБА_3 . 
Факт отримання грошових коштів підтверджується пунктом 1.2 договору позики від 16 вересня 2010 року та заявою ОСОБА_3 від 17 вересня            2015 року (а. с. 71, т. 1).
Відповідно до платіжного доручення № 2 від 22 вересня 2010 року             ОСОБА_2 здійснила оплату за автомобіль по договору ДМхА-0002/251 від 06 вересня 2010 року (а. с. 37, т. 1).
 
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили наявні докази, а саме не врахували, що               16 вересня 2010 року ОСОБА_1 провів декілька банківських операцій: видача 239 100 грн, видача 30 000 грн, видача 1 200 грн та поклав на рахунок  147 300 грн, 3 000 грн.
Тобто, на думку заявника, 16 вересня 2010 року ОСОБА_1 зняв з рахунку 270 300 грн та поклав на рахунок 147 300 грн, що не підтверджує обставину передання обумовлену договором позики суму грошових коштів.
Разом із тим, колегія суддів критично оцінює вказані посилання, оскільки матеріали справи містять належні та допустимі докази зняття ОСОБА_1 зі свого рахунку суму, яка визначена договором позики від 16 вересня         2010 року. При цьому покладення на рахунок грошових коштів у вказаний день не свідчить, що саме частина коштів з 239 100 грн була покладена на рахунок ОСОБА_1 .
 
Також колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що матеріали справи не містять доказів передачі ОСОБА_3 їй коштів у розмірі  239 100 грн, оскільки під час розгляду справи ОСОБА_2 не надала доказів того, що вказаний автомобіль було придбано або за її особисті кошти, або за грошові кошти, які належали подружжю, а не були позичені.
 
Таким чином, враховуючи умови договору позики від 16 вересня 2010 року, яким визначено отримання грошових коштів для придбання автомобіля, докази зняття та передачі грошових коштів у визначеному договором розмірі та час, протягом якого була здійснена оплата за автомобіль після отримання грошових коштів, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині та солідарного стягнення грошових коштів з колишнього подружжя за вказаним договором позики.
 
Щодо договору позики віл 28 жовтня 2013 року
 
28 жовтня 2013 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) уклали договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 320 000 доларів США, що на момент укладення договору еквівалентно 2 557 760 грн (а. с. 7,    т. 1).
 
Грошові кошти відповідно до пункту 1.1. договору позики від 28 жовтня         2013 року надавалися «з метою задоволення сімейних потреб, а саме для придбання квартири».
 
При цьому, надаючи пояснення по справі, ОСОБА_3 вказував, що частину отриманих коштів за вказаним договором позики він вніс на депозит.
 
29 листопада 2013 року ОСОБА_3 вніс частину позичених коштів на власний рахунок відкритий у пат «сбербанк». Дану операцію підтверджує виписка пат «сбербанк» від 15 липня 2016 року по руху грошових коштів на рахунках позичальника ОСОБА_3 (а. с. 9, т. 1).
 
Суди попередніх інстанцій, задовольняючи частково вимоги щодо солідарного стягнення грошових коштів за вказаним договором позики, виходили із того, що вказані кошти використані подружжям на придбання квартири АДРЕСА_2 .
 
Так, 03 червня 2014 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 між               ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (а. с. 39, т. 1). 
Сума договору відповідно до пункту 2 згаданого договору купівлі-продажу становить 1 582 747,00 грн. 
 
Решту позичених грошових коштів відповідно до письмових пояснень ОСОБА_3 , викладених у відзиві (а. с. 51, т. 1), було витрачено на сімейні потреби та на ремонт придбаної квартири.
 
Разом із тим, колегія суддів не може погодись із висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для солідарного стягнення грошових коштів за договором позики від 28 жовтня 2013 року, тому що матеріали справи не містять достовірних доказів використання вказаних коштів в інтересах сім`ї саме для придбання квартири АДРЕСА_2 , оскільки квартиру було придбано більш ніж через півроку після укладення вказаного договору позики, при цьому доказів використання грошових коштів, покладених на депозит, для придбання квартири матеріали справи також не містять, як і не містять доказів їх зняття з метою вчинення проплати за договором купівлі-продажу від 03 червня 2014 року.
 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що грошові кошти, отримані ОСОБА_3 за договором позики         від 28 жовтня 2013 року, використані для придбання квартири, тобто в інтересах сім`ї, тому покладення на ОСОБА_2 обов`язку щодо повернення отриманих ОСОБА_3 грошових коштів за вказаним договором позики є неправомірним.
 
Щодо договору позики від 16 січня 2015 року
 
16 січня 2015 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) уклали договір позики (а. с. 8, т. 1) відповідно до якого ОСОБА_1 передав на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 5 050 000 грн.
 
Грошові кошти відповідно до пункту 1.1. договору позики від 16 січня       2015 року надавалися «з метою задоволення сімейних потреб».
Строк дії договору позики становить 1 рік (пункту 2.2 договору позики).
 
Матеріали справи містять докази перерахування обумовленої суми договором позики з рахунків ОСОБА_1 на рахунки ОСОБА_3 .
 
Разом із тим, будь-яких доказів використання вказаних коштів в інтересах сім`ї окрім заяви ОСОБА_3 матеріали справи не містять. Колегією суддів враховано, що вказана сума грошових коштів є досить великою і використання їх в інтересах сім`ї, з урахуванням предмета та підстав позову, мало б бути підтверджено документально, як то здійснення ремонтних робіт у квартирі, придбання інших товарів, які б використовувались спільно колишнім подружжям.
 
Проте, окрім наявного в матеріалах справи договору позики та заяви ОСОБА_3 про визнання своїх зобов`язань за вказаним договором позики, докази використання вказаних коштів в інтересах сім`ї відсутні.
 
Колегією суддів критично оцінюються посилання ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву щодо використання грошових коштів на ремонт квартири, які визначено останнім у розмірі 250 000 - 300 000 доларів США, спільний відпочинок, розваги тощо, оскільки, як вказувалось вище, доказів проведення ремонтних робіт на зазначену ОСОБА_3 суму матеріали справи не містять, як і не містять доказів оплати спільного відпочинку та розваг.
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Згідно зі статтею 412 ЦПК Українисуд касаційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за договорами позики від 28 жовтня 2013 року та від 16 січня 2015 року, не врахували, що матеріали справи не містять доказів використання грошових коштів, отриманих за вказаними договорами, в інтересах сім`ї, тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 має солідарно відповідати разом із              ОСОБА_3 за вказаними договорами.
 
Отже, судові рішення в частині солідарного стягнення заборгованості за договорами позики від 28 жовтня 2013 року та від 16 січня 2015 року підлягають скасуванню з ухвалення рішення про стягнення заборгованості за вказаними договорами лише з ОСОБА_3 , а в частині солідарного стягнення заборгованості за договором позики від 16 вересня 2010 року судові рішення підлягають залишенню без змін.
 
Керуючись статтями 402, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити частково.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення грошових коштів за договорами позики від 28 жовтня 2013 року та від 16 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 28 жовтня 2013 року у загальній сумі 333 203,29 доларів США, з яких: сума основного боргу за договором позики 320 000,00 доларів США; проценти за користування чужими грошовими коштами за договором позики у розмірі 13 203,29 доларів США.
 
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 16 січня 2015 року у загальній сумі 5 255 175,91 грн, з яких: сума основного боргу за договором позики у розмірі 5 050 000,00 грн, проценти за користування чужими грошовими коштами за договором позики від 16 січня 2015 року у розмірі 175 175,91 грн.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення грошових коштів за договором позики від 16 вересня 2010 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович