Дата документу 24.05.2023 Справа № 325/852/21

Запорізький Апеляційний суд

ЄУН 325/852/21 Пр. № 22-ц/807/45/23  	Головуючий у 1-й інстанції Діденко Є.В. Повний текст рішення складено 18.11.2021 року. Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2023 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.
за участі секретаря                                        Камалової В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Олександрівської сільської ради, ОСОБА_3 , про припинення права власності на земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-4), який в подальшому уточнила (а.с. 83-85), в якому просила: 
- припинити право власності  ОСОБА_4  на земельну ділянку площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 2324586201:04:026:0035, та визнати право власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_1 ; 
- припинити право власності  ОСОБА_3  на земельну ділянку площею 0,2339 га для ведення особистого підсобного господарства, кадастровий номер 2324586201:04:026:0022, та визнати право власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_1 . 
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки –  ОСОБА_5 . За життя матері позивачки належав житловий будинок  АДРЕСА_1 . Після смерті матері позиваки рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 26.01.2021 року встановлено факт проживання позивачки з матір`ю та за позивачкою визнано право власності на будинок  АДРЕСА_1 . 05.03.2021 року право власності на цей будинок зареєстровано за позивачкою. Разом з тим, мати позивачки набула право власності на вказаний житловий будинок на підставі рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 02.11.2009 року, яким за  ОСОБА_5  було визнано також право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок. Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 03.06.2015 року встановлено, що на підставі домогосподарських книг за домогосподарством по АДРЕСА_1 власником якого була  ОСОБА_6  закріплена земельна ділянка загальною площею 0,53 га в т.ч. 0,25 га - для обслуговування житлового будинку та прилеглих господарських будівель і споруд 0,28 га. Тобто судовим рішенням встановлено розмір земельної ділянки, закріпленої за будинком 0,53 га, з яких 0,25 га для обслуговування будинку та 0,28 га для обслуговування господарських будівель і споруд. Також, вказаним рішенням встановлено, що  ОСОБА_4 , який на той час був власником житлового будинку, оформив право власності для обслуговування даного житлового будинку та прилеглих господарських будівель і споруд і отримав державний акт. Земельна ділянка площею 0,25 га передані  ОСОБА_3  у власність для ведення особистого селянського господарства, і вона користується вказаною земельною ділянкою по даний час за цільовим призначенням. Тобто, громадяни  ОСОБА_4 та ОСОБА_3 отримали у власність земельні ділянки, які є складовими частинами присадибної ділянки по АДРЕСА_1 , на підставі рішення місцевої ради. Рішення ради було винесено на підставі рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 10.03.2008 року, яке в подальшому скасоване як незаконне та в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. На даний час ОСОБА_4  помер і позивачка немає даних про спадкоємців. Позивачка вказує, що у зв`язку з набуттям права власності на будинок, земельна ділянка в розмірі 0,53 га також повинна перейти у власність позивачки. 
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Діденка Є.В. (а.с. 51).
Ухвалою суду першої інстанції від 16 серпня 2021 року у відкритті провадження у цій справі за позовною заявою ОСОБА_1 , представник позивача – адвокат Ковальов Д.В. про припинення права власності та визнання права власності на земельні ділянки в частині позовних вимог до ОСОБА_4 відмовлено, провадження у цій справі в іншій частині відкрито в порядку загального позовного провадження (а.с. 61-62). 
Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2021 року (а.с. 98-103) в задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 107-110) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 112).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 05 січня 2022 року (а.с. 120), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 121) з урахуванням навантаження судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 16 суддів, з яких 12 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень).
У період з 18 лютого 2022 року по 10 травня 2022 року суддя-доповідач перебувала у відпустці (довідка а.с. 150).
Ухвалою апеляційного суду (а.с. 130) розгляд цієї справи на 18 травня 2022 року було призначено в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Ковальова Д.В. (а.с.122). 
Відповідач ОСОБА_3 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу сторони позивача у цій справі (а.с. 135-145).
Інший відповідач – сільська рада не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу сторони позивача у цій справі. 
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 18 травня 2022 року не відбувся через зміну режиму роботи апеляційного суду у цей день у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні (довідка а.с. 152) та був відкладений без визначення конкретної дати судового засідання через перебування учасників цієї справи на тимчасово окупованій території Запорізької області внаслідок воєнної агресії РФ проти України та відсутність будь-якого зв`язку (поштового чи мобільного) з останніми, з урахуванням письмових рекомендацій Верховного Суду щодо особливостей здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан (а.с. 153). 
В автоматизованому порядку суддею Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 154 -155).
Ухвалою апеляційного суду від 01 листопада 2022 року (а.с. 156) витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону, починаючи з 24 лютого 2022 року, громадянами України: 1. ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  (РНОКПП  НОМЕР_1 ), місце реєстрації:  АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Микитівським РВ Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області 13 вересня 2011 року; 2.    ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  (РНОКПП  НОМЕР_3 ), місце реєстрації:  АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Приазовським РВ УМВС України в Запорізькій області 25 вересня 1997 року.
На виконання вказаної ухвали апеляційним судом отримано відповідь (а.с. 158-161), за змістом якої: такі відомості відсутні.
У січні 2023 року апеляційним судом здійснено відповідний запит до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих території України (а.с. 162), у лютому 2023 року ухвалою апеляційного суду у Міністерства соціальної політики України (а.с. 166) витребувано інформацію на підтвердження (спростування) в ЄІБД ВПО про взяття на облік громадян України: 1.  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  (РНОКПП  НОМЕР_1 ), місце реєстрації:  АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Микитівським РВ Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області 13 вересня 2011 року; 2.    ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  (РНОКПП  НОМЕР_3 ), місце реєстрації:  АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Приазовським РВ УМВС України в Запорізькій області 25 вересня 1997 року, якщо підтверджується взяття на облік цих осіб в ЄІБД ВПО, то повідомити апеляційний суд про нове фактичне місце проживання/перебування цих осіб.
02.03.2023 року на виконання вищезазначеної ухвали апеляційного суду Міністерством соціальної політики України надано відповідь, що в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб інформація щодо запитуваних осіб відсутня (а.с.168-169).
Ухвалою апеляційного суду від 03.03.2023 року (а.с.170) дану справу призначено до апеляційного розгляду, з повідомленням про дату, час і місце розгляду цієї справи її учасників справи, у тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 через оголошення про їх виклик на веб-сайті судової влади України (а.с.180-181).
У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом (а.с. 171-181), у тому числі позивач (апелянт)  ОСОБА_1  додатково через свого представника – адвоката Ковальова Д.В. в електронному кабінеті (а.с. 176, 179), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, всі учасники цієї справи не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. 
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні з відсутності всіх учасників цієї справи.
В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1).…змінити рішення (п.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для …зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).
В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є.. рішення, постанови. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд, першої інстанції, правильно відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, правильно керувався ст.ст. 5, 12, 13, 89, 141, 259, 264, 268, 273, 280-281, 354 ЦПК України. Разом із тим, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції у цій справі підлягає зміні.
Оскільки, апеляційним судом встановлено, що зайвим в оскаржуваному рішенні у мотивувальній частині є оцінка будь-яких обставин, пов`язаних із позовними вимогами позивача до ОСОБА_4  щодо земельної ділянки площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер земельної ділянки 2324586201:04:026:0035, та визнання права власності на цю земельну ділянку за позивачкою ОСОБА_1 . 
Так як судом першої інстанції було правильно встановлено в порядку ст. 187 ч. ч. 6, 7 ЦПК України із інформації відповідного органу реєстрації про те, що  ОСОБА_4 помер ще ІНФОРМАЦІЯ_4  (довідка Олександрівської сільської ради від 29.07.2021 року а.с. 56).
Та, відповідно, суд першої інстанції правильно ухвалою від 16.08.2021 року (а.с. 61-62) відмовив у відкритті провадження за вищезазначеним позовом позивача у цій справі в частині позовних вимог  ОСОБА_1  до ОСОБА_4  про припинення його права власності на земельну ділянку та визнання права власності на цю земельну ділянку за позивачем, яка набрала законної сили та була чинною на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення у цій справі. 
Матеріали цієї справи не містять доказів того, що:
- позивач ОСОБА_1 у цій справі заявляла позовні вимоги до відповідача ОСОБА_3  не лише відносно неї особисто та її земельної ділянки площею 0,2339 га для ведення особистого підсобного господарства, кадастровий номер 2324586201:04:026:0022
- а також до неї – ОСОБА_3 , як особи, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 у вигляді її вищезазначеної земельної ділянки площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер земельної ділянки 2324586201:04:026:0035.
Тому,  ОСОБА_3 не могла бути і не була відповідачем у цій справі за позовними вимогами ОСОБА_1 в частині припинення права власності    ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 2324586201:04:026:0035, та визнання за позивачем права власності на цю земельну ділянку.
Позивач у цій справі також не заявляла в порядку ст. 51 ЦПК України клопотання перед судом першої інстанції про залучення в якості відповідача у цій справі будь-яких спадкоємців ОСОБА_4 , які прийняли будь-яку спадщину після смерті останнього, у тому числі у вигляді вищезазначеної земельної ділянки (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні). 
Тому, суд першої інстанції в силу вимог с. 13 ч. 1 ЦПК України у мотивувальній частині свого рішення, яке є предметом апеляційного перегляду у цій справі на теперішній час, мав надавати оцінку лише обставинам та доказам сторін, в межах заявлених позивачем позовних вимог у цій справі.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч. 6 ЦПК України).
Разом із тим, ОСОБА_1 у подальшому не позбавлена права у позасудовому чи судовому порядку окремо від цієї справи вирішувати питання щодо її будь-яких прав відносно земельної ділянки площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер земельної ділянки 2324586201:04:026:0035, вже безпосередньо із спадкоємцями її померлого власника ОСОБА_4 , які саме прийняли спадщину у вигляді вказаної земельної ділянки за законом чи за заповітом (достовірні відомості про яких у цій справі відсутні взагалі).
При цьому, судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням Степанівської Першої сільської ради № 66 від 21.09.2007 року вирішено передати ОСОБА_3  у власність земельну ділянку площею 0,2800 га із земель населеного пункту по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства (копія а.с. 18).
Листом Степанівської Першої сільської ради 28.10.2014 року № 172/02-01-20 (копія а.с. 20) підтверджено прийняття вказаного рішення та отримання ОСОБА_3 державного акту на вказану земельну ділянку (кадастровий номер 2324586201:04:026:0022, копія акту а.с. 73-74).
Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 02.11.2009 року у справі № 2-270/2008 позов ОСОБА_5  до   ОСОБА_4 , ОСОБА_7 - задоволено, встановлено факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 та визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок і присадибну земельну ділянку, які розташовані в АДРЕСА_1 .
Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 26.01.2021 року (копія а.с. 10-12) встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_5 та визнано за ОСОБА_1  право власності на житловий будинок  АДРЕСА_1 .
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на цей житловий будинок за ОСОБА_1  зареєстровано 05.03.2021 року (а.с.13-14).
Згідно із витягом з Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером 2324586201:04:026:0022 має цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, площа 0,2339 га зареєстрована за  ОСОБА_3  на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 21.09.2007 року та державного акту від 20.05.2008 ЯЕ 059011 (а.с. 46-50).
03 червня 2015 року Приазовським районним судом Запорізької області за результатами розгляду справи № 325/775/15 ухвалено рішення (а.с. 23-30), яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про скасування рішення Степанівської Першої сільської ради № 66 від 21.09.2007 року та визнання недійсним державного акту, виданого   ОСОБА_3 відмовлено. 
ІНФОРМАЦІЯ_5  ОСОБА_5  померла.
Згідно з довідкою ТОВ «Агротіс плюс» від 30.08.2021 р. № 37,  ОСОБА_3  протягом 13 років надає в обробку земельну ділянку з кадастровим номером 2324586201:04:026:0022 площею 0,2339 га (а.с.75).
Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Ст. ст. 1216-1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
На підставі ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно зі ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.
Ст. 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, одночасно переходить право приватної власності, право користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника такого об`єкта нерухомого майна, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.
Відповідно до ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
На підставі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою…
Відповідно до ст. 116 ЗК України, у редакції чинній на момент набуття відповідачем права власності, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно зі ст. 120 ЗК України в редакції, чинній на момент набуття права власності ОСОБА_9 права власності на будинок, до особи, яка придбала житловий  будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 120 ЗК України у чинній редакції, у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. У випадках, визначених частинами першою - третьою цієї статті, документи, що підтверджують набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, є підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.
Ст. 140 ЗК України визначено, що підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України).
Ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що доводи позовної заяви ґрунтуються, на тому, що відповідачка  ОСОБА_3  отримала земельну ділянку, яка є частиною присадибної ділянки житлового будинку, яка належить позивачці. Також, позивачка посилалась на те, що набула право власності на земельну ділянку на підставі ст. 120 ЗК України у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок.
Суд першої інстанції правильно звернув увагу учасників цієї справи на те, що в Україні діє презумпція правомірності права власності, яка може бути спростована законом або судом (ст. 328 ЦК України).
Надаючи оцінку аргументам позову, суд першої інстанції правильно зазначав, що під час розгляду цієї справи позивачкою не надано жодних доказів, які би підтверджували незаконність набуття відповідачкою  ОСОБА_3  права власності на її вищезазначену земельну ділянку. 
Крім того, суд першої інстанції правильно не погодився з доводами представника позивачки про те, що вказані земельна ділянка була набута у власність на підставі рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 10.03.2008 року, оскільки рішення Степанівської Першої сільської ради № 66, яким вирішено передати  ОСОБА_3  у власність земельну ділянку площею 0,2800 га, прийняте 21.09.2007 року, тобто до дати ухвалення вказаного судового рішення.
Також, судом першої інстанції було правильно встановлено, що  ОСОБА_3  набула у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, а не присадибну ділянку.
«Присадибна земельна ділянка», яка призначена для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських будівель, не є тотожною за своїм цільовим призначенням земельній ділянці «для ведення особистого селянського господарства».
Поняття "особисте підсобне господарство" (ст. 56 Земельного кодексу України від 18.12.90 р. N 561-XII) та "особисте селянське господарство" (ст. 33 Земельного кодексу України від 25.10.2001 р. N 2768-III) згідно з роз`ясненням Держкомзему за змістом тотожні (лист Держкомзему від 05.04.2002 р. № 14-22-4/2080).
Відповідно до Закону «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство – це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, зокрема, у сфері сільського зеленого туризму.
Суд першої інстанції правильно прийняв до уваги, що рішенням суду від 02.11.2009 року визнано за  ОСОБА_5  право власності на житловий будинок і присадибну земельну ділянку, які розташовані в АДРЕСА_1 . Проте, у вказаному рішенні відсутні розміри цієї земельної ділянки. Суд першої інстанції правильно не погодився із доводами представника позивачки, що розміри земельної ділянки були встановлені рішенням суду від 03.06.2015 рок (а.с.23-30), оскільки предметом спору у тій справі не було визнання права власності, і зазначене рішення не може роз`яснювати зміст рішення суду від 02.11.2009 року. Крім того, як зазначалось вище, земельна ділянка, передана у власність  ОСОБА_3  є за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
Суд першої інстанції також правильно зазначав, що відповідно до досліджених доказів, земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_3 із земель комунальної власності, тобто до цього у приватній власності вони не перебувала. Позивачкою не надано доказів того, що у  ОСОБА_5  були правовстановлюючі документи про право власності на вказану земельну ділянку.
Такого ж висновку дійшов суд у рішенні від 03.06.2015 року (а.с.23-30), у якому було відмовлено  ОСОБА_5  у визнанні незаконним рішення місцевої ради і державного акту про право власності на земельну ділянку  ОСОБА_3 .
Надаючи оцінку доводам представника позивачки про перехід права власності на земельну ділянку до позивачки в порядку ст. 120 ЗК України, суд першої інстанції правильно зазначав, що вказана норма передбачає перехід права власності на земельну ділянку від попереднього власника (спадкодавця). Проте, як вже правильно вказувалось судом першої інстанції, позивачкою не було надано доказів того, що спадкодавцю ОСОБА_5 на праві власності належала земельна ділянка з кадастровим номером 2324586201:04:026:0022, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, площа 0,2339 га.
Крім того, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем ОСОБА_1 у цій справі обрано невірний спосіб захисту її порушеного права шляхом припинення права власності ОСОБА_3 на вищезазначену земельну ділянку.
Так як відповідно до положень ст. ст. 346, 378 ЦК України, ст. 140 ЗК України право власності припиняється у випадках, встановлених законом. Ст. 5 ЦПК України передбачає, що суд може застосувати ефективний спосіб захисту, який не визначений законом, але водночас не суперечить йому.
На переконання суду першої інстанції, оскільки підстави для припинення права власності визначаються виключно законом, то позов про припинення права власності повинен ґрунтуватись саме на таких підставах.
Проте, випадки припинення права власності, вказані у ст. 346 ЦК України, ст. 140 ЗК України не передбачають можливість припинення права власності з підстав, які заявлені в цій справі, а відтак обраний позивачкою спосіб захисту суперечить закону.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у цій справі позивачкою не було надано доказів незаконності набуття права власності відповідачкою на земельну ділянку, необґрунтовані підстави припинення права власності, а також не доведено підстав для визнання за позивачкою права власності саме на її земельну ділянку, і тому в задоволенні позову позивача у цій справі суд першої інстанції правильно відмовив.
Разом із тим, апеляційний суд вважає за доцільне роз`яснити ОСОБА_1 , що вона не позбавлена право у подальшому окремо від цієї справи в порядку ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України у позасудовому чи судовому порядку окремо від цієї справи вирішувати питання саме про визнання за нею права власності на земельну ділянку під житловим будинком  АДРЕСА_1 , а саме: житловим будинком А-1, літньою кухнею Б-1, сараєм В-1, огорожею № 1, вбиральнею №2 (витяг із Державного реєстру прав на нерухоме майно - а.с.13), а також на земельну ділянку у розмірі, необхідному для обслуговування цього будинку, з урахуванням нормативів (висновок експерта тощо), що узгоджується із висновком ОП ВС, викладеним у постанові від 16.03.2020 року у справі ЄУН № 675/2372/16, який є обов`язковою для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, та розмір якої може бути іншим, ніж 0,53 га, на якому наполягала позивач у своєму позові у цій справі. 
Оскільки, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності та право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не був визначений раніше в установленому законом порядку (так як рішенням суду від 02.11.2009 року у справі ЄУН № 2-270/08 - копія а.с. 15-17) конкретний розмір присадибної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 спадкодавця ОСОБА_5 не був визначений і вона на підставі цього рішення суду у подальшому в установленому законом порядку своє право на цю земельну ділянку не оформила (державний акт не отримала і своє право власності не зареєструвала), належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача апеляційному суду не надані).
Хоча, апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.
Крім того, орган місцевого самоврядування у вигляді вищезазначеної сільської ради взагалі є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки позивачем до нього фактично будь-яких позовних вимог не заявлено.
В іншій частині доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в її позові, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
За змістом ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Проте, в силу вимог ст. 5 ч. 1 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права…фізичних осіб… у спосіб, визначений законом. 
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи. 
Крім того, судом першої інстанції також правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України було вирішено питання про судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції.
За таких обставин, апеляційну скаргу  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  слід задовольнити частково, рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2021 року у цій справі слід змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови. 
Також, в разі лише часткового задоволення апеляційної скарги позивача при вищевикладених обставинах, позивач не має в порядку ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст.ст. 12, 81-82, 89, 367-368, 141, 371 – 372, 374 - 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2021 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 26.05.2023 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.	Подліянова Г.С.