ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 р. 	Справа № 520/10845/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.02.2023, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., м. Харків, повний текст складено 01.02.23  по справі № 520/10845/22
за позовом               ОСОБА_1  
до              Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                      
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту - ГУПФУ в Харківській області, відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо здійснення ОСОБА_1 перерахунку та виплати пенсії з 01 квітня 2019 року, виходячи з сум грошового забезпечення, зазначених в довідці Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021 року з обмеженням її максимального розміру - десятьма прожитковими мінімумами, встановлених для осіб, що втратили працездатність;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року, виходячи з відповідних сум грошового забезпечення, зазначених в довідці Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021 року без обмеження її максимальним розміром - десятьма прожитковими мінімумами, встановлених для осіб, що втратили працездатність.
В обґрунтування позовних вимог наполягав, що відповідачем на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 у справі № 520/15165/21 було проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019, після якого розмір пенсії позивача було протиправно обмежено максимальним розміром, а саме десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність. Зауважив, що у відповідь на адвокатський запит за вих. № 2000-02038/77974 від 09.11.2022 відповідач в обґрунтування таких дій зазначив, що вищевказаним судовим рішенням на нього не покладено обов`язку зі здійснення відповідного перерахунку пенсії без обмеження максимальним розміром, отже наразі наявні підстави для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року, виходячи з відповідних сум грошового забезпечення, зазначених в довідці Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021 без обмеження її максимальним розміром.
З посиланням на положення п. 2 р.ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» та п. 2 р. ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VІІ стверджує, що оскільки пенсія позивачу призначена до 01.01.2016 (11.07.1997), її розмір не підлягає обмеженню максимальним розміром.
Наводячи суду апеляційної інстанції правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16.12.2021 у справі № 400/2085/19, та висновки рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016, яким визнано неконституційними положення частини сьомої статті 43 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб”, зокрема в частині обмеження пенсії максимальним розміром, що становить десять прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, зазначив про протиправність дії відповідача в частині обмеження розміру його пенсії, починаючи з 01.04.2019, максимальним розміром, внаслідок чого порушено право позивача на отримання пенсії в повному розмірі. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.02.2023 по справі №520/10845/22 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022, код ЄДРПОУ 14099344) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022, код ЄДРПОУ 14099344) щодо здійснення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) перерахунку та виплати пенсії з 01 квітня 2019 року виходячи з сум грошового забезпечення, зазначених в довідці Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021 року з обмеженням її максимального розміру - десятьма прожитковими мінімумами, встановлених для осіб, що втратили працездатність.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022, код ЄДРПОУ 14099344) здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) з 01 квітня 2019 року виходячи з відповідних сум грошового забезпечення, зазначених в довідці Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021 без обмеження її максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, встановлених для осіб, що втратили працездатність, з урахуванням проведених платежів.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.02.2023 по справі № 520/10845/22 та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не враховано того, що пенсію по інвалідності ОСОБА_1 призначено відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» лише у грудні 2016 року, а тому з урахуванням  положень п. 2 р.ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» та п. 2 р. ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VІІ, відсутні підстави для її виплати без обмеження максимальним розміром, що на думку відповідача зумовлює необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи». 
На підтвердження такої позиції послався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.06.2020 у справі № 580/234/19, відповідно до яких оскільки перевищення максимального розміру пенсії стало результатом перерахунку в період дії загальної норми частини 1 статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», то до регулювання спірних правовідносин слід застосовувати положення вказаної статті, яка встановлює обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.
Крім того, з вказівкою на практику суду касаційної інстанції, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а та Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 639/8782/16-а, наполягав на поданні позову поза межами передбаченого ч. 2 ст. 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду. При цьому вважає, що до спірних правовідносин не підлягають застосовуванню положення статей 51, 55 Закону № 2262-ХІІ щодо не обмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії, за якими суми мають бути нараховані пенсійним органом і мають бути не виплачені саме з вини держави в особі пенсійного органу, оскільки у спірних відносинах суми пенсії не є нарахованими та є спірними. 
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області, як отримувач пенсії за вислугу років, призначеної на умовах Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” № 2262-ХІІ від 09.04.1992 року у розмірі 80 % грошового забезпечення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року по справі № 520/15165/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не здійснення ОСОБА_1 перерахунку пенсії з 01 квітня 2019 року по довідці Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ - 104299 від 31.05.2021 року, що складена на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2021 року по справі № 520/3173/21.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати пенсію ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року виходячи з відповідних сум грошового забезпечення, зазначених в довідці Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ - 104299 від 31.05.2021 року і здійснити ОСОБА_1 виплату з 01 квітня 2019 року, виходячи зі 100% перерахованої суми пенсії єдиним платежем, з урахуванням проведених раніше виплат.
На виконання зазначеного судового рішення відповідачем здійснено перерахунок пенсії позивача, розмір перерахованої пенсії склав з урахуванням надбавок 24617,8 грн, при цьому суму пенсії до виплати обмежено максимальним розміром, сума до виплати з 01.04.2019 склала 14970,00 грн, також виплату пенсії в подальшому обмежено максимальним розміром, виходячи з чинного на момент обмеження розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, про що свідчить перерахунок пенсії від 08.11.2022.
Позивач зазначає, що після проведення перерахунку пенсії її протиправно обмежено максимальним розміром, а тому звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки частина 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», якою було передбачено обмеження пенсій максимальним розміром, втратила чинність з часу проголошення рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016. Також, судом враховано, що  на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між вищевказаним законом з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» - в частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців, однак з огляду на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.12.2021 у справі № 400/2085/19, від 11.07.2022 у справі №620/613/21, вважав, що у цій справі застосуванню підлягають норми Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не норми Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».
З метою повного та всебічного захисту порушеного права позивача, суд вважав за необхідне зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року, виходячи з відповідних сум грошового забезпечення, зазначених в довідці Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021 року без обмеження її максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, встановлених для осіб, що втратили працездатність, з урахуванням проведених платежів.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема, на військовій службі, визначені Законом України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” № 2262-ХІІ (в подальшому (далі - Закон № 2262-XII).
Відповідно до ст. 43 Закону № 2262-XII (в редакції Закону України від 08.07.2011 № 3668-VI "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", який набрав чинності з 01.10.2011), максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Згідно із ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 08.07.2011 № 3668-VI "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", якщо внаслідок прийняття цього Закону розмір пенсії зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.
Пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановленому цим Законом.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 р. № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн.
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення № 7-рп/2016 положення частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, частина сьома статті 43 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, якою було передбачено обмеження пенсій максимальним розміром, втратила чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016.
Однак, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (далі – Закон № 1774-VIII), який набрав чинності з 01.01.2017, внесено зміни у Законі № 2262-XII у частині сьомій статті 43 слова і цифри "у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року" замінено словами і цифрами "по 31 грудня 2017 року", незважаючи на те, що частина 7 статті 43 Закону № 2262-XII, якою було передбачено обмеження пенсій максимальним розміром, втратила чинність з часу проголошення рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016.
Буквальне розуміння змін, внесених Законом № 1774-VIII, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 дозволяє стверджувати, що у Законі № 2262-XII відсутня частина 7 статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр, є нереалізованими.
Відповідно до ст. 1-1 Закону № 2262-XII, зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Таким чином, оскільки внесені Законом № 1774-VIII до частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії) є повторним запровадженням регулювання, яке Конституційний Суд визнав неконституційним, такі зміни самі по собі не створюють підстав для обмеження максимального розміру пенсії. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.
Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом у постановах від 17.05.2021 по справі № 343/870/17, від 10.09.2021 по справі № 300/633/19 та від 24.09.2021 по справі № 370/2610/17.
При цьому, відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію.
Беручи до уваги, що у квітні 2019 року коли розмір нарахованої позивачу пенсії відповідачем було обмежено максимальним розміром, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком на доплату (виплату, утримання) пенсії ОСОБА_1 за пенсійною справою № 2001022428, складеного відповідачем 08.11.2022 (а.с. 37), стаття 43 Закону № 2262-XII не містила положень, за якими максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, дії відповідача щодо обмеження пенсії позивача максимальним розміром слід визнати такими, що не ґрунтуються на законі, тобто, протиправними.
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що посилання апелянта на приписи статті 2 Закону України № 3668-VI, за якими максимальний розмір пенсії, призначених (перерахованих), зокрема, відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, та тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до, зокрема, Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", не може перевищувати 10740 гривень, є необґрунтованим з огляду на таке.
Конституційний Суд України у згаданому Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.
Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону № 3668-VI.
Тобто, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ) прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом.
Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.
При цьому, положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин, – змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7 рп/2016 та Законом № 3668-VI – у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
При цьому, суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону № 3668-VI.
Оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, колегія суддів дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному.
Європейський суд з прав людини (далі за текстом – ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з огляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Водночас, положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Частиною 1 статті 8 Конституції України встановлено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
У постанові від 13.02.2019, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18, із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових "прогалин" щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 2262 XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7 рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 16 грудня 2021 року у справі № 400/2085/19, від 27 січня 2022 року у справі № 240/7087/20 та від 17 лютого 2022 року у справі № 640/11168/20.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24.06.2020 у справі № 580/234/19, від 14.03.2018 у справі № 183/342/17, від 22.05.2018 у справі № 205/8204/16-а, від 03.04.2018 у справі № 361/4922/17, від 15.08.2018 у справі № 161/9572/17, від 17.01.2019 у справі № 161/713/17, з огляду на те, що спірні правовідносини, які були предметом розгляду в суді касаційної інстанції у вказаних справах, не є подібними до правовідносин у цій справі, оскільки пенсії позивачам у перелічених справах були призначені за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про прокуратуру», Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та Закону України «Про державну службу», у той час як ОСОБА_1  – відповідно до положень Закону № 2262-ХІІ, який є спеціальним законом щодо призначення та виплати пенсії військовослужбовців.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, згідно з якими висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формуються виходячи із конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права. При цьому, під судовим рішенням в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, у яких є аналогічними предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
При цьому, відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
Крім того, колегія суддів вважає неприйнятним посилання ГУ ПФУ в Харківській області в апеляційній скарзі на положення статті 2 Закону № 3668-VI, як на підставу для відмови в задоволенні позову, оскільки відповідно до листа від 09.11.2022 (а. с. 17), відмовляючи позивачу у здійсненні виплати перерахованої пенсії з 01.04.2019 без обмеження її максимальним розміром відповідач виходив з інших підстав, а саме з того, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2021 у справі №520/15165/21 не встановлено відповідних зобов`язань для пенсійного органу.
Також, безпідставним є посилання апелянта на те, що пенсія ОСОБА_1 за Законом № 2262-ХІІ була призначена у 20.12.2016, оскільки, як вказує сам апелянт, з 11.07.1999 позивач отримував пенсію за вислугу років,  а тому вказана дата (20.12.2016) не є датою призначення позивачу пенсії, а є лише датою переходу з одного виду пенсії на інший.
Колегія суддів звертає увагу, що перерахунок пенсії позивача з 01.04.2019 на підставі довідки Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021 було проведено пенсійним органом на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 №520/15165/21, що підтверджується протоколом перерахунку пенсії (а.с. 33) відповідно до якого розмір перерахованої пенсії ОСОБА_1 склав 24617,8, з урахуванням максимального розміру пенсії 14970 грн. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Харківській області, які полягають в обмеженні максимальним розміром перерахованої пенсії позивача на підставі довідки Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021 з 01.04.2019.
Щодо позовних вимог у частині зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01.04.2019 виходячи з відповідних сум грошового забезпечення, зазначених в довідці Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021 без обмеження її максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, встановлених для осіб, що втратили працездатність, з урахуванням проведених платежів, колегія суддів зазначає таке.
Так, спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких обираючи спосіб захисту порушеного права слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менш, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Згідно з положеннями рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Як установлено судом апеляційної інстанції з 20.12.2016, тобто після набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016, пенсійний орган зобов`язаний виплачувати, зокрема, позивачу пенсію, не обмежуючи її максимальним розміром. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу – виплатити пенсію у належному розмірі або відмовити у такій виплаті. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Колегія суддів зазначає, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом вважав, що його порушене право підлягає поновленню шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01.04.2019, виходячи з відповідних сум грошового забезпечення, зазначених в довідці Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021 без обмеження її максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, встановлених для осіб, що втратили працездатність, з урахуванням проведених платежів.
Разом з цим, як вже було встановлено, відповідний перерахунок пенсії позивача з 01.04.2019 відповідачем вже було проведено, а тому відсутня необхідність для повторного його здійснення, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, обираючи належний спосіб захисту позивача, помилково зобов`язав ГУ ПФУ в Харківській області здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01.04.2019, виходячи з відповідних сум грошового забезпечення, зазначених в довідці Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача у даній справі буде зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області здійснити виплату ОСОБА_1 перерахованої на підставі довідки Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021 пенсії з 01.04.2019 без обмеження її максимальним розміром - десятьма прожитковими мінімумами, встановлених для осіб, що втратили працездатність, з урахуванням проведених платежів.
При цьому, колегія суддів зауважує, що обов`язок виплатити позивачу пенсію з 01.04.2019, виходячи зі 100% перерахованих сум пенсії на підставі довідки Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021 було визначено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 по справі № 520/15165/21, яке набрало законної сили 15.12.2021, що не заперечується відповідачем. 
У зв`язку з чим, при нарахуванні та виплаті позивачу пенсії з 01.04.2019 без обмеження максимальним розміром відповідач має виходити саме з розміру грошового забезпечення, зазначеного у довідці Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на порушення позивачем строку звернення до суду, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Так, приписами ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Загальні правила, закріплені у нормах адміністративного процесуального законодавства, передбачають обчислення строку звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення цих прав, свобод, інтересів.
Поняття «повинна була дізнатись», використане у ст.122 КАС України, слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про прийняття оскаржуваного рішення та знала про обставини його прийняття. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Верховний Суд у постанові від 02 березня 2021 року по справі №758/7700/17 зазначив, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, з моменту отримання грошових виплат, при отриманні від органу Пенсійного фонду України повідомлення про призначення пенсії, відповіді на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.
У свою чергу, ч. 3 ст. 51 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.
Системний аналіз вказаної статті дає підстави дійти до висновку, що строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з неправильним нарахуванням або не проведенням перерахунку пенсії з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, немає.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена у постанові від 15.09.2020 по справі № 635/7878/16-а.
Враховуючи, що у межах даної справи підтверджено протиправність дій ГУ ПФУ в Харківській області, які полягають у обмеженні максимальним розміром перерахованої пенсії позивача з 01.04.2019, колегія суддів вважає, що перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 не проведено у повному обсязі та своєчасно саме з вини органу Пенсійного Фонду України, а отже позовні вимоги про зобов`язання відповідача здійснити виплату ОСОБА_1 перерахованої на підставі довідки Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021 пенсії з 01.04.2019 без обмеження її максимальним розміром - десятьма прожитковими мінімумами, встановлених для осіб, що втратили працездатність, з урахуванням проведених платежів, підлягають задоволенню без обмеження строком.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 06.02.2019 по справі № 522/2738/17, яка є обов`язковою для врахування в силу ч. 5 ст. 242 КАС України.
Посилання скаржника на практику Верховного Суду колегія суддів не приймає до уваги, оскільки обставини у даній справі є відмінними від тих, що склалися у справах на які посилається скаржник, зокрема у справі № 510/1286/16-а від 24.12.2020 спірні правовідносини були врегульовані нормами Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ«Про державну службу».
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність власних дій, які є предметом оскарження позивачем.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Підставами для зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи (частина перша статті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).
За встановлених у справі обставин, враховуючи, що судом першої інстанції обрано неправильний спосіб захисту порушеного права позивача, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.02.2023 у справі № 520/10845/22 підлягає зміні, шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а абзац третій резолютивної частини вказаного рішення в наступній редакції:
«Зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області здійснити виплату ОСОБА_1 перерахованої на підставі довідки Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021 пенсії з 01.04.2019 без обмеження її максимальним розміром - десятьма прожитковими мінімумами, встановлених для осіб, що втратили працездатність, з урахуванням проведених платежів, підлягають задоволенню без обмеження строком», в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 01.02.2023 по справі № 520/10845/22 - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а абзац третій резолютивної частини в наступній редакції:
"Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022, код ЄДРПОУ 14099344) здійснити виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) перерахованої на підставі довідки Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ФХ – 104299 від 31.05.2021 пенсії з 01.04.2019 без обмеження її максимальним розміром - десятьма прожитковими мінімумами, встановлених для осіб, що втратили працездатність, з урахуванням проведених платежів, підлягають задоволенню без обмеження строком".
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.02.2023 у справі № 520/10845/22 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    В.Б. Русанова