КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                            
       Єдиний унікальний номер справи: 757/7667/21-ц                Головуючий у суді першої інстанції: Вовк С.В.
       Номер провадження: 22-ц/824/2229/2023                                Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
26 квітня 2023 року                                                                                   місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Коцюрби О.П.,
суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А., 
 
розглянув у порядку письмового провадження в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної бездіяльністю державних органів, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2021 року  ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся  в Печерський районний суд міста Києва  із  вказаним  позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України         115 грн. 90 коп. в якості компенсації матеріальної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю державних органів в особі відповідачів у справі та судові витрати, понесені ним у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 4 000 грн.
Позов  обгрунтовував  тим, що  рішенням Великої Палати Європейського суду (далі - Велика Палата ЕСПЛ) від 12 жовтня 2017 року у справі "Бурмич та інші проти України", Європейський Суд постановив вилучити зі свого реєстру (strike out)           12 148 заяв, відповідно до підпункту "с" пункту 1 статті 37 Конвенції про захист прав та основоположних свобод та передати їх Комітету міністрів Ради Європи, з метою їх розгляду в рамках вжиття заходів загального характеру для виконання рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, рішення від 15.10.2009), у тому числі щодо надання відшкодування за невиконання або тривале виконання рішень національних судів, як це передбачено у п`ятому пункті резолютивної частини зазначеного рішення, та сплати боргу за рішенням національного суду.  До  списку  цих  заяв  було  приєднано і його заяву за                № 71692/12. 
Державним органам України було також запропоновано інформувати Комітет про прогрес, досягнутий у створенні спеціального механізму і у своїй роботі щодо не опрацювання довгострокового вирішення розглянутих Європейським судом питань.
Зазначав, що отримавши повідомлення від Великої Палати ЕСПЛ, чекав на якісь дії від урядових осіб української влади, проте, протягом  трьох років, він не отримав ані виплат, ані компенсації за рішенням національних судів. Більше того, навіть належної відповіді на питання до відповідних державних установ про хоч якийсь створений механізм, щодо відшкодування, позивач на теперішній час від держави Україна так і не отримав.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної бездіяльністю державних органів залишено без задоволення.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням,  ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року скасувати, ухвалити у справі нове судове  рішення,  яким,  заявлений  ним  позов  задовольнити. При цьому, посилався на порушення Печерським районним судом міста Києва при розгляді справи  норм  матеріального  і  процесуального  права.  
В обгрунтування  доводів  апеляційної  скарги  зазначає  що   порушення  норм  процесуального  права,  яке  виразилось у   постановленні  судом  першої  інстанції   ухвали  від 19 лютого 2021  року  про  відмову  у  задоволенні  клопотання  про  витребування  доказів  та  ухвали від 06 квітня 2021  року  про  відмову  у  задоволенні  клопотання  про  зміну  порядку  розгляду  справи (на загальне  провадження з  викликом  сторін), унеможливило доступ останнього до повноцінного відправлення правосуддя. 
Також  вказує  на  порушення  норм  матеріального  права,  яке  виразилось  в  тому,  що  суд першої інстанції  прийшов  до  невірного  висновку  про  відсутність  прямого  причинно-наслідкового  зв`язку  між  бездіяльністю  відповідачів,  які  не  запровадили  ефективних  засобів,  спрямованих  на   дію механізму  виконання  судових  рішень  в рамках  виконання  рішення ЄСПЛ «Бурмич  та інші  проти  України»,  рішення  ЄСПЛ «Юрій Миколайович Іванов проти України»  і  шкодою, завданою  позивачу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.  
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.  
У відзиві  на  апеляційну  скаргу,  Кабінет Міністрів України  доводи  апеляційної  скарги  заперечив,  вважає їх необгрунтованими,  а  рішення  суду  законним.
Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню  не  підлягає,  виходячи з наступного.
Ухвалюючи  рішення  про   залишення   позову  без  задоволення, Печерський районний суд міста Києва  виходив  із  того,  що заяву ОСОБА_1 N 71619/12 не було розглянуто Європейським судом з прав людини по суті, оскільки її було виключено з реєстру та передано Комітету міністрів Ради Європи для розгляду відповідно до зобов`язань України, що випливають з пілотного рішення Суду у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", а саме зобов`язань щодо вжиття Україною заходів загального характеру, що виключає можливість застосування заходів індивідуального характеру.
Також  суд  вказав,  що  при  судовому  розгляді  не встановлено прямого причинно-наслідкового зв`язку між отриманням позивачем матеріальної шкоди у розмірі 115 грн. 90 коп., яка складається з суми витрат на поштові відправлення, і діями (бездіяльністю) відповідачів - Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, а тому, вимоги щодо стягнення з державного бюджету на користь позивача відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок протиправної бездіяльності органів державної влади під час здійснення ними своїх повноважень до задоволення не підлягають.
Колегія  суддів  погоджується  із  такими  висновками,  так  як  вони  належним  чином  обгрунтовані,  відповідають  обставинам  справи  і  вимогам  закону.
Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 22 ЦК України передбачено, що, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Враховуючи положення частини четвертої статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.
Статтею 1166 ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже, за змістом наведеної вище норми матеріального права, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини. І лише наявність зазначених елементів свідчить про існування складу цивільного правопорушення, що є підставою для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої  інстанції  встановлено,  що Велика Палата Європейського суду з прав людини листом від 12 жовтня 2017 року повідомила позивача ОСОБА_1   (заявника із заявою N 71619/12), що 26 червня 2017 року Велика Палата прийняла рішення, у якому встановила, що заяви у справі "Бурмич та інші проти України"       (N 46852/13 та ін.), у тому числі ОСОБА_1 , є частиною процедури виконання пілотного рішення у справі "Іванов проти України" N 40450/04 від 15 жовтня       2009 року. Зокрема, суд вирішив, що відшкодування за системну проблему, встановлену у рішенні у справі "Іванов", має бути надано у межах процедури виконання під наглядом Комітету міністрів. Рішення було проголошено 12 жовтня 2017 року.
Рішення Європейського суду у справі "Бурмич та інші проти України" є рішенням про вилучення заяв з реєстру справ Суду відповідно до підпункту "с" пункту 1 статті 37 Конвенції та передачу їх Комітету міністрів Ради Європи, з метою їх розгляду у межах вжиття заходів загального характеру для виконання пілотного рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України".
Пунктом 204 цього рішення передбачено, що недоліки, на які скаржаться заявники у цих заявах, мають бути усунуті шляхом вжиття заходів загального характеру у межах виконання пілотного рішення у справі " Юрій Миколайович Іванов проти України", у тому числі наданням належного та достатнього відшкодування шкоди, завданої порушенням Конвенції, встановленим зазначеним рішенням.
В пункті 215 рішення вказано, що вирішення цих заяв і 12 143 заяв, є більшою мірою частиною процесу виконання пілотного рішення у справі Іванов , а відшкодування за системну проблему, констатовану у рішенні у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", має бути надано всім потерпілим, у тому числі тим, хто вже подав заяви до Суду, у межах процедури виконання, яка здійснюється під наглядом Комітету міністрів.
Отже, Суд не знайшов жодних обставин, що вимагали б від нього продовжити розгляд цієї справи та інших заяв, подібних до справи Іванов . Цей висновок жодним чином не обмежує Суд в його повноваженнях поновити цю заяву або будь-яку іншу подібну заяву в реєстрі справ, якщо це буде виправдано обставинами.
Суд відповідно вирішив вилучити ці заяви з реєстру справ відповідно до    статті 37 § 1 (c) Конвенції.
Заяву ОСОБА_1   № 71619/12 не було розглянуто Європейським судом з прав людини по суті, оскільки її було виключено з реєстру та передано Комітету міністрів Ради Європи для розгляду відповідно до зобов`язань України, що випливають з пілотного рішення Суду у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", а саме зобов`язань щодо вжиття Україною заходів загального характеру, що виключає можливість застосування заходів індивідуального характеру.
Міністерство юстиції України 25 червня 2018 року листом N 25611/Б-12852/5.6 надало відповідь позивачу на його заяви щодо виконання рішення Великої Палати Європейського суду з прав людини у справі "Бурмич та інші проти України" та повідомлено, що відповідно до резолютивної частини вказаного рішення Європейського суду, 12 148 справ розглядатимуться у межах зобов`язань, які Європейський суд визначив для України ще у пілотному рішенні у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", у якому було констатовано наявність системної проблеми щодо порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку із тривалим невиконанням рішень національних судів в Україні. Вказаним рішенням, Європейський суд не присудив справедливу сатисфакцію жодному із заявників.
Відповідно  до ч. 4 ст. 82 ЦПК України,  обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 89 ЦПК  України  визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи  докази,  надані  ОСОБА_1   на  підтвердження    позовних  вимог,  суд  першої  інстанції  дав  вірну  правову  оцінку  посиланням  позивача  на  те,  що  триваюча протиправна бездіяльність вже встановлена постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року у справі                      № 826/5495/18, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 02 квітня 2020 року, щодо невжиття Кабінетом Міністрів України та Міністерством юстиції України ефективних заходів загального характеру на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04).
Так, суд правильно вказав, що суб`єктний склад учасників у справі № 826/5495/18  за  позовом Приватного  акціонерного  товариства «Ізоляція» до Міністерства  юстиції України, Кабінету Міністрів України, третя сторона: Державна  казначейська  служба України  про  визнання  бездіяльності  протиправною  та  зобов`язання  вчинити  дії  та у справі за позовом ОСОБА_1   не однаковий, тому не може бути застосовано положення частини четвертої статті 82 ЦПК України, згідно з якою, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Встановивши  вказані  обставини, проаналізувавши  зміст рішення у справі "Бурмич та інші проти України", положення Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого         2006 року N 3477-IV, Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року N 1404-VIII,  статті 22, 1166 ЦК  України, суд  прийшов  до   правильних  висновків,  що заяви у цій справі, включно із заявою ОСОБА_1 , були передані до Комітету міністрів Ради Європи для їх розгляду саме в системі заходів загального характеру з виконання пілотного рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України".
Відповідає  вимогам  закону    і  висновок  суду  про  те,  що  для  задоволення  позовної  вимоги  про  стягнення  шкоди,  завданої  бездіяльністю  відповідачів,  необхідним  є   наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини. 
Оскільки судом не було встановлено прямого причинно-наслідкового зв`язку між отриманням позивачем матеріальної шкоди у розмірі 115 грн. 90 коп., яка складається з суми витрат на поштові відправлення, і діями (бездіяльністю) відповідачів - Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, тому, обгрунтованим  є  рішення  про  відмову  в  позові.
Доводи  апеляційної  скарги  про   те,  що ухвали  Печерського районного суду міста Києва  від 19 лютого 2021  року  про  відмову  в  задоволенні  клопотання  про  витребування  доказів  та  від 06 квітня 2021  року  про  відмову  у  задоволенні  клопотання  про  зміну  порядку  розгляду  справи (на загальне  провадження з  викликом  сторін),  які  порушують права  позивача,  постановлені  з  порушенням  норм  процесуального  права,  є  необгрунтованими,  виходячи  із  наступного.
Висновок  суду  про  відсутність  підстав  про  зміну порядку  розгляду  справи  із  спрощеного  позовного  провадження   на загальне  позовне провадження з  викликом  сторін  відповідає  вимогам ст. 274 ЦПК  України, порушень  норм  процесуального  права  при  постановленні  ухвали  від 06 квітня 2021  року  не  встановлено.
Мотивованою  також  є  ухвала  суду  від 19 лютого 2021  року  про відмову  позивачу  у  витребуванні  доказів.
Відповідно  до  ч. 2 ст. 376 ЦПК  України,  порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Посилання  у  апеляційній  скарзі  на порушення  норм  матеріального  права,  яке  виразилось  в  тому,  що  суд  прийшов  до  невірного  висновку  про  відсутність  прямого  причинно-наслідкового  зв`язку  між  бездіяльністю  відповідачів,  які  не  запровадили  ефективних  засобів,  спрямованих  на   дію механізму  виконання  судових  рішень  в рамках  виконання  рішення ЄСПЛ «Бурмич  та інші  проти  України»,  рішення  ЄСПЛ «Юрій Миколайович Іванов проти України»  і  шкодою, завданою  позивачу  підлягають  відхиленню,  оскільки   висновки  суду першої інстанції з  цього  питання   належним  чином  мотивовані  і  колегія  суддів  погоджується  із  ними.
Інші  доводи  апеляційної  скарги  про порушення Печерським районним судом міста Києва при розгляді справи  норм  матеріального і процесуального  права  колегія  суддів  вважає   такими,  що  не  заслуговують  на увагу, так як не  спростовують  висновків  суду і не  впливають  на  законність  і  обгрунтованість  рішення суду першої інстанції.
Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції  залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                             О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                         І.М. Білич

                                                                                                   Т.А. Слюсар