Ухвала
 
20 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 347/571/18
провадження № 61-5513ск23
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2021 року, рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2021 року, додаткове рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про виділення в натурі житлового приміщення та визнання права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» про визнання дій щодо погашення технічного паспорту незаконними, скасування погашення технічного паспорту, визнання технічного паспорту недійсним, відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про виділення в натурі житлового приміщення та визнання права власності.
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , Обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» про визнання дій щодо погашення технічного паспорту незаконними, скасування погашення технічного паспорту, визнання технічного паспорту недійсним, відшкодування моральної шкоди.
 
Ухвалою Верховинського районного суду Івано-Франківської області                                  від 17 вересня 2021 року клопотання ОСОБА_2 про залишення зустрічного позову без розгляду задоволено. Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивачки за зустрічним позовом та неподанням заяви про розгляд справи у її відсутність.
 
Рішенням Верховинського районного суду від 17 вересня 2021 року позов                    ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності                      на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 239,1 кв. м, житловою площею 139,4 кв. м, що складається з: І поверх, загальною площею 159,2 кв. м, житловою площею 64,2 кв. м: сходова, площею 35,1 кв. м (номер приміщення по плану - І), кімната, площею 17,7 кв. м (номер приміщення по плану - 1), гараж, площею                   22,7 кв. м (номер приміщення по плану - ІІ), котельня, площею 4,1 кв. м (номер приміщення по плану - 2), ванна, площею 14,1 кв. м (номер приміщення по плану - 3), кімната, площею 24,0 кв. м (номер приміщення по плану - 4), кімната, площею 22,5 кв. м (номер приміщення по плану - 5), кухня, площею 13,1 кв. м (номер приміщення по плану - 6), котельня, площею 5,9 кв. м (номер приміщення по                 плану - 11); по другому поверху, загальною площею 79,9 кв. м, житловою площею 75,2 кв. м: сходова, площею 4,7 кв.м. (номер приміщення по плану - 1),                       кімната, площею 21,3 кв. м (номер приміщення по плану - 7), кімната, площею                14,1 кв. м (номер приміщення по плану - 8), кімната, площею 15,2 кв. м (номер приміщення по плану - 9), кімната, площею 24,6 кв. м (номер приміщення по плану - 10). У задоволені іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Додатковим рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2021 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з проведенням експертизи, у розмірі 4 200,00 грн. Сплачений ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 420,40 грн компенсовано їй за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У задоволенні іншої частини заяви ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат, пов`язаних з явкою до суду, відмовлено.
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишені без задоволення. Ухвала Верховинського районного суду від 17 вересня 2021 року та рішення Верховинського районного суду від 17 вересня 2021 року залишені без змін.
 
Апеляційний суд, залишаючи без змін ухвалу Верховинського районного суду                    від 17 вересня 2021 року, виходив з того, що після закриття підготовчого провадження судом двічі призначалася справа до розгляду у відкритому судовому засіданні, однак у жодне із судових засідань позивачка за зустрічним позовом не з`явилася, явку свого представника не забезпечила, заяви про розгляд справи у її відсутності та відсутності її представника не подала. 
 
Залишаючи без змін рішення Верховинського районного суду від 17 вересня                 2021 року, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_2 у встановленому порядку набула у власність нерухоме майно, придбавши на підставі договору частину незавершеного будівництвом нерухомого майна. З цього часу, реалізуючи свої повноваження власника, вона добудувала та реконструювала це майно на законних підставах, внаслідок чого обсяг майна збільшився. Крім того, це майно становить окремий об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 . Суд врахував розбіжності у написанні у документах номерів будинків та назв вулиць, однак вважав, що спірна квартира відповідає об`єкту нерухомості, придбаному позивачкою на підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 1991 року та в подальшому реконструйованому в окремий об`єкт нерухомості, а розбіжність виникла внаслідок неодноразових змін нумерації будинків та назви вулиці. Обраний спосіб захисту прав позивачки не суперечить закону та не порушує законних прав, свобод та інтересів відповідачки, оскільки вказані приміщення на даний час є окремим об`єктом нерухомості, який не має відношення до приміщень ОСОБА_1 , що нею реконструйовано та на цей час не здано в експлуатацію, але яким присвоєно органом місцевого самоврядування квартирний АДРЕСА_2 . Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду щодо відмови у задоволенні вимог про виділ цього майна в натурі із спільної часткової власності, оскільки сторонами досягнуто угоди про поділ майна у натурі в період дії законодавства, яке не вимагало обов`язкового письмового укладення та нотаріального посвідчення такої угоди, внаслідок чого спільна часткова власність сторін на це майно припинилася.
 
14 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2021 року, рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2021 року, додаткове рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року у цій справі.
 
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Згідно з пунктом 16 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо залишення позову (заяви) без розгляду.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах. 
 
Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт                        1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.
 
Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389                ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411                     ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.
 
У поданій касаційній скарзі заявниця не наводить підстав касаційного оскарження ухвали Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2021 року, залишеної без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року, та не зазначає які норми процесуального права судами застосовано неправильно. Крім того, заявниця не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 17 вересня                      2021 року, залишеного без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року, 
 
Наведене свідчить про невиконання заявницею вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судових рішень.
 
Верховний Суд роз`яснює заявниці положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.  
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V,             p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявниця не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявниці.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Оскільки при поданні касаційної скарги заявницею не виконано вимог процесуального закону щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень і така касаційна скарга, відповідно до положень пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, підлягає поверненню, Верховний Суд не оцінює доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень.
 
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2021 року, рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2021 року, додаткове рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 09 лютого                2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про виділення в натурі житлового приміщення та визнання права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» про визнання дій щодо погашення технічного паспорту незаконними, скасування погашення технічного паспорту, визнання технічного паспорту недійсним, відшкодування моральної шкоди повернути заявниці.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                        О. В. Ступак