ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2023 року                                                    м. Дніпро         Справа №  904/1693/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді  Чередка А.Є. (доповідач)      
суддів: Коваль Л.А., Мороза В.Ф.
при секретарі судового засідання: Саланжій Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк"

на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Соловйова А.Є.) від 12.01.2023р. у справі № 904/1693/22

за заявою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" з грошовими вимогами в загальній сумі 18 182 654,55 грн.
до боржника ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ), -                           

                                                       ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2023р. у справі № 904/1693/22:
- визнано грошові вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" (код ЄДРПОУ 23697280) частково, на суму 939 222,43 грн:
- 4 962,00 грн (витрати по сплаті судового збору) - відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів;
- 934 260,43 грн (931 041,43 грн - прострочена заборгованість за кредиту, 3 219,00 грн - витрати по оплаті судового збору по справі № 0426/768/2012) - 2 черга задоволення вимог кредиторів;
- грошові вимоги в сумі 17 243 432,12 грн - відхилено.    
Не погодившись із зазначеною ухвалою до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк", в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2023р. у справі № 904/1693/22 в частині відхилення грошових вимог в сумі 17 243 432,12 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким визнати грошові вимоги банку в сумі 17 243 432,12 грн. (заборгованість за кредитним договором № 121/12/3 від 21.04.2008р.) та включити їх до 2-ї черги задоволення вимог кредиторів.            
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема вказує, що умовами кредитного договору № 121/12/3 від 21.04.2008р., укладеного між АТ АБ  "Укргазбанк" та ОСОБА_2 було передбачено надання кредиту в доларах США, який мав бути повернутий позичальником до 20.04.2017р., тому стягнення судовим рішенням з поручителя позичальника заборгованості за кредитним договором, яке не було виконано, не свідчить про припинення зобов`язання, передбаченого кредитним договором та про припинення його дії. 
Отже, банк у відповідності до умов кредитного договору, а саме п.п. 3.1.4. та 3.1.7. має право на нарахування процентів за кредитом до дня його погашення, пені та 3% річних на цю заборгованість у валюті кредиту, що також відповідає ч. 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, а судом першої інстанції не було надано належної оцінки вказаним обставинам та поданим кредитором доказам в обгрунтування розміру грошових вимог.  
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2023 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді-доповідача Чередка А.Є., суддів Мороза В.Ф., Кузнецова В.О.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.02.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області  від 12.01.2023р. у справі № 904/1693/22, розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 04.04.2023р.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.04.2023р. розгляд апеляційної скарги відкладено в судове засідання на 25.04.2023р. 
У судовому засіданні по справі оголошувалась перерва з 25.04.2023р. по 06.06.2023р., про що апеляційним судом постановлено відповідну ухвалу. 
05.06.2023р. у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_3 з посади судді Центрального апеляційного господарського суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді-доповідача Чередка А.Є., суддів Коваль Л.А., Мороза В.Ф.
Представник апелянта в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсягу та просив її задовольнити.
Представник боржника у судовому засіданні 25.04.2023р. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважає оскаржувану ухвалу законною та обгрунтованою, прийняту з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу безпідставною, посилаючись при цьому на те, що банк втратив право на нарахування процентів по кредиту та обчислення заборгованості по кредиту у доларах США після пред`явлення до боржника в суді відповідної вимоги.
Боржник не скористалася своїм правом участі в судовому засіданні та звернулася до апеляційного суду з клопотанням про розгляд апеляційної скарги без її присутності. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що апеляційним судом не визнавалася явка учасників справі в судове засідання обов`язковою, а неявка боржника не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по суті у відсутності боржника. 
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, 27.06.2022 до Господарського суду Дніпропетровської області звернулась фізична особа ОСОБА_1 (заявник) із заявою, в якій просила прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі про її неплатоспроможність в порядку передбаченому положеннями Кодексу України з процедур банкрутства.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.07.2022 у справі № 904/1693/22 прийнято до розгляду заяву фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність. Призначено підготовче засідання суду на 08.08.2022р.  
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.08.2022 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 . Введено процедуру реструктуризації боргів фізичної особи ОСОБА_1 . Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів строком на 120 днів, до 06.12.2022. Призначено керуючим реструктуризацією боргів фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Біленка Романа Івановича (свідоцтво №461 від 07.03.2013). Призначено попереднє засідання суду на 27.10.2022р.  
На виконання ухвали суду від 08.08.2022, господарський суд 09.08.2022 опублікував на офіційному веб-сайті Судової влади України повідомлення № 69101 від 09.08.2022 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .
02.09.2022 Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк" подана до суду заява про визнання грошових вимог до фізичної особи ОСОБА_1 в загальній сумі 18 182 654,55 грн, з яких: 3 418 303,64 грн (що еквівалентно 93 476,47 доларів США) - прострочена заборгованість по кредиту, 5 992 942,25 грн (що еквівалентно 163 882,19 доларів США) - прострочена заборгованість по процентах, 3 182 440,69 грн - заборгованість по пені за несвоєчасну сплату кредиту станом на 23.02.2022 (включно), 4 916 502,99 грн - заборгованість по пені за несвоєчасну сплату  процентів станом на 23.02.2022, 261 008,38 грн (що еквівалентно  7 137,50 доларів США) - заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту станом на 23.02.2022,  403 275,60 грн (що еквівалентно 11 027,92 доларів США) - заборгованість за несвоєчасну сплату процентів по кредиту станом 23.02.2022, 3 219,00 грн - витрати по оплаті судового збору по справі № 0426/768/2012, 4 962,00 грн - судовий збір за подання заяви з грошовими вимогами до боржника.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.09.2022 прийнято заяву Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" з грошовими вимогами до фізичної особи ОСОБА_1 в загальній сумі 18 182 654,55 грн. до розгляду в попередньому засіданні.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2023р. у справі № 904/1693/22:
- визнано грошові вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" (код ЄДРПОУ 23697280) частково, на суму 939 222,43 грн:
- 4 962,00 грн (витрати по сплаті судового збору) - відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів;
- 934 260,43 грн (931 041,43 грн - прострочена заборгованість за кредиту, 3 219,00 грн - витрати по оплаті судового збору по справі № 0426/768/2012) - 2 черга задоволення вимог кредиторів;
- грошові вимоги в сумі 17 243 432,12 грн - відхилено.    
Зазначена ухвала і є предметом апеляційного оскарження. 
Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість ухвали Господарського суду  Запорізької області від 12.01.2023 року про розгляд грошових вимог АБ "Укргазбанк" колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (надалі - Закон).
На час відкриття провадження у даній справі та постановлення оскаржуваної ухвали набув чинності Кодекс України з процедур банкрутства, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.
Частиною 2 Прикінцевих та Перехідних Положень Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність  Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992р., № 31, ст. 440 із наступними змінами). 
Відповідно до ст. 113 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.
За ч. 1 ст. 122 Кодексу України з процедур банкрутства, подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.
Згідно з ч.ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Заява кредитора має містити: найменування господарського суду, до якого подається заява; найменування боржника, його місцезнаходження, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); ім`я або найменування кредитора, його місцезнаходження або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); розмір вимог кредитора до боржника з окремим зазначенням суми неустойки (штрафу, пені); виклад обставин, що підтверджують вимоги до боржника, та їх обґрунтування; відомості про наявність заставного майна боржника, яке є забезпеченням вимог; перелік документів, що додаються до заяви.
До заяви в обов`язковому порядку додаються докази сплати судового збору, докази надсилання копії заяви боржнику і розпоряднику майна, а також документи, що підтверджують грошові вимоги до боржника.
Для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.
Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом.
Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.
Кредитор має право отримувати від розпорядника майна інформацію щодо вимог інших кредиторів. Такий кредитор може подати розпоряднику майна, боржнику та суду заперечення щодо визнання вимог інших кредиторів.
Заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, подані в межах строку, визначеного частиною першою цієї статті, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду.
Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, розглядаються господарським судом у порядку черговості їх отримання у судовому засіданні, яке проводиться після попереднього засідання господарського суду.
За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів.
Ухвала господарського суду є підставою для внесення відомостей про таких кредиторів до реєстру вимог кредиторів.
Розпорядник майна зобов`язаний окремо повідомити господарський суд про вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їхніми заявами, а за відсутності таких заяв - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з відповідним державним реєстром.
Зі змісту заяви Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" з грошовими вимогами до боржника, з уточненнями, вбачається, що заявлена сума кредиторських вимог у загальному розмірі 18 177 692,55 грн. складається з:
- заборгованості по кредиту - 93 476,47 доларів США, що станом на 07.08.2022  (за офіційним курсом долара до гривні - 36,5686) складає 3 418 303,64 грн;
- заборгованості по процентах - 163 882,19 доларів США, що станом на 07.08.2022 (за офіційним курсом долара до гривні - 36,5686) складає 5 992 942,25 грн;
- заборгованості  по пені за  несвоєчасну сплату  кредиту станом  на 23.02.2022  (включно) -  3 182 440,69 грн;
- заборгованості, по пені за несвоєчасну сплачу процентів станом на 23.02.2022 (включно) -  4 916 502,99 грн;
- заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту (3% річних) станом на 23.02.2022 -  7 137,50 доларів США, що станом на 07.08.2022 (за офіційним курсом долара до гривні - 36,5686) складає 261 008,38 грн;
- заборгованості за несвоєчасну сплату процентів по кредиту (3% річних) станом на 23.02.2022 - 11 027,92 доларів США, що станом на 07.08.2022 (за офіційним курсом долара до гривні - 36,5686) складає 403 275,60 грн.;
- 3 219,00грн. - витрати по сплаті судового збору згідно рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.04.2012р. по справі № 0426/768/2012.
Вищенаведена заборгованість виникла на підставі кредитного договору № 121/12/3 від 21.04.2008р., укладеного між АТ АБ  "Укргазбанк" та ОСОБА_2 та договору поруки № 121/12/3/ІП від 21.04.2008р., укладеного між АТ АБ  "Укргазбанк" та ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором.
Так, як встановлено місцевим господарським судом та не оспорюється сторонами, 21 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк "Укргазбанк" (Банк), правонаступником якого є  Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк" та ОСОБА_2 (Позичальник) був укладений кредитний договір № 121/12/3 (Кредитний договір).
Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, Банк зобов`язався надати Позичальнику  кредит у сумі 100 000,00 доларів США на строк з 21.04.2008 по 20.04.2017 або по день, визначений в п. 3.3.11. Договору, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,0% річних у валюті кредиту. 
В той же день Позичальнику були видані кошти в сумі 100 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером № ТR.4517.1.18 від 21.04.2008. Таким чином, Банк повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором.
Згідно з п. 3.3.3 Кредитного договору, Позичальник зобов`язався повернення суми кредиту здійснювати щомісячно з 1-ого по 10-е число кожною місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі не менше 1/108 від суми отриманого кредиту, що становить 925,00 доларів США, а 20.04.2017 - 1025,00 доларів США.
Згідно з п. 3.3.4 Кредитного договору, Позичальник зобов`язався щомісячно, один раз на місяць, не пізніше 10-го числа наступного місяця та в день закінчення строку, на який надано кредит, у відповідності з п.1.1. цього договору, сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки, зазначеної в п.1.1. Кредитного договору.
Відповідно до п. 5.3 Кредитного договору, за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом Позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,1% від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості, але в межах строків позовної давності.
Згідно з п. 5.8. Кредитного договору, строк позовної давності за цим договором встановлюється Сторонами в три роки, в тому числі вимоги по поверненню: процентів за користування кредитом та суму заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків понесених Банком під час виконання умов цього договору.
В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 21.04.2008 між Банком та Позичальником було укладено договір іпотеки без оформлення заставної № 121/12/3/1з, посвідчений 21.04.2008 приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О., зареєстровано в реєстрі за № 686 (далі - Договір іпотеки).
02.12.2008 між Банком та Позичальником було укладено договір № 1 про внесення зміни та доповнень до Договору іпотеки, посвідчений 02.12.2008 приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О., зареєстровано в реєстрі за № 1888. 
Згідно з п. 2.1 Договору іпотеки, з урахуванням внесених змін, предметом іпотеки є: нерухоме маймо - квартира житловою площею 44,3 кв.м., загальною площею 60,1 кв.м., яке знаходиться за адресою:   АДРЕСА_2 .
Також, в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 21.04.2008 року між Банком та ОСОБА_1 (Поручитель, Боржник) було укладено Договір поруки № 121/12/3/1П, згідно з п.п. 1.1. - 1.3. якого Поручитель поручився перед Кредитором за виконання Позичальником зобов`язань по Кредитному договору нести солідарну відповідальність в тому ж об`ємі, що і Позичальник - за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафу, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань - в повному об`ємі.
У зв`язку з невиконанням Позичальником зобов`язань за Кредитним договором, АБ «Укргазбанк» звернулося до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.
Крім того, у зв`язку з невиконанням Поручителем зобов`язань щодо забезпечення поручительством кредиту за Кредитним договором, що випливають з Договору поруки, АБ «Укргазбанк» звернулося до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.02.2011 по справі № 2-2358/11 з ОСОБА_2 на користь АБ «Укргазбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 840 996,85 грн, заборгованість по пені 23 279,70 грн, судовий збір у розмірі 1 700 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 30 грн. 
Звернуто стягнення у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором на предмет іпотеки - вбудоване  нежитлове  приміщення,  загальною  площею  60,2  кв.м.,  що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_2 .
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.04.2012 по справі № 0426/768/2012 з ОСОБА_1 на користь АБ «Укргазбанк» було стягнуто станом на 05.01.2012 заборгованість в загальній сумі 1 031 586,40 грн, з яких: заборгованість по кредиту в сумі 1 028 367,40 грн; витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 219,00 грн.
В процесі примусового виконання рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.02.2011 по справі № 2-2358/11 предмет іпотеки було реалізовано шляхом проведення прилюдних торгів, що підтверджується протоколами № 08/606/13/І-26н-1 від 02.10.2013 та 17.10.2013 проведення прилюдних торгів, згідно з яким переможцем торгів було оголошено ОСОБА_4 .
В результаті реалізації нерухомого майна, що є предметом іпотеки, Банком отримані кошти в розмірі 97 325,97 грн, що підтверджується випискою за рахунками ОСОБА_2 за період з 21.04.2008  по 08.08.2022.
Як вбачається з наданого кредитором розрахунку заборгованості ним здійснювалося нарахування відсотків за кредитом у доларах США і після пред`явлення у суді вимог до Позивальника та Поручителя (боржника) про стягнення усієї суми заборгованості за Кредитним договором, а на цю заборгованість в доларах США по кредиту та відсоткам нараховувалися пеня та 3% річних та інфляційні втрати. 
Втім, колегія суддів вважає такі нарахування безпідставними, а висновок суду першої інстанції про відмову у визнанні відповідних грошових вимог вірним. 
Так, відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За приписами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У зв`язку з порушенням Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором з повернення кредиту та сплати процентів банк ще у 2011р. звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , яким рішенням від 11.02.2011 по справі № 2-2358/11 на користь АБ «Укргазбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 840 996,85 грн, заборгованість по пені 23 279,70 грн, судовий збір у розмірі 1 700 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 30 грн., а також звернуто стягнення у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором на предмет іпотеки.
У 2012р. банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості Позичальника за Кредитним договором з його Поручителя - ОСОБА_1 та рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.04.2012 по справі № 0426/768/2012 з ОСОБА_1 на користь АБ «Укргазбанк» було стягнуто станом на 05.01.2012 заборгованість в загальній сумі 1 031 586,40 грн, з яких: заборгованість по кредиту в сумі 1 028 367,40 грн; витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 219,00 грн.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Саме такі висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18).
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення па заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.
Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 по справі № 912/1120/16 наведено наступну правову позицію: « 6.28. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої  статті 1048 ЦК України  і охоронна норма частини другої  статті 625 цього Кодексу  не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої  статті 1048 ЦК України  як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої  статті 625 ЦК України  як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
6.29. Така правова позиція щодо правильного застосування норм права підлягає врахуванню у справі про банкрутство в разі подання заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника як на стадії розпорядження майном боржника, так і на стадії ліквідаційної процедури, з урахуванням перебування в цей час боржника в особливому правовому становищі, зокрема і щодо дії мораторію на задоволення вимог конкурсних кредиторів».
В постанові від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду підтримала вищенаведені висновки та зазначила наступне.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до  статті 1048 ЦК України  сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга  статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до  статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до  статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до  статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до  статті 1048 ЦК України  поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої  статті 1048 ЦК України  і охоронна норма частини другої  статті 625 цього Кодексу  не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до  статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до  статті 625 ЦК України  у розмірі, встановленому  законом  або договором.
Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у  статті 625 ЦК України  визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.
Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому  законом  або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до  статті 625 ЦК України.
Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до  статті 625 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за  статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.
Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.
Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до  статті 625 ЦК України  у розмірі, встановленому  законом  або договором.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до  статті 625 ЦК України  є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).
Також Велика Палата Верховного Суду нагадує, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених  статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою  статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених  законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Приписи частин другої та третьої статті  6  і статті  627 ЦК України  визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.
Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.
У частині третій  статті 6 ЦК України  зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя  статті 6 ЦК України  не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.
У  статті 627 ЦК України  зазначено, що відповідно до  статті 6 цього Кодексу  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог  ЦК України  та інших актів цивільного законодавства.
Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою  закону  за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.
Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі  статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).
Тобто твердження скаржників про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень  статті 625 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).
Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.
Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.
Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює  глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу  статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 57).
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як  статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою  статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
З умов Кредитного договору, зокрема п.п. 3.1.4., 3.1.7., вбачається, що підставою для нарахування та сплати процентів до часу погашення кредиту є саме користування кредитними коштами, що з огляду на вищенаведене свідчить про безпідставне нарахування банком процентів за Кредитним договором після пред`явлення у 2011р. вимоги до Позичальника про стягнення заборгованості за кредитом у повному обсягу.
Відтак, безпідставним є і нарахування банком пені та 3% річних на заборгованість зі сплати цих процентів, а подані банком відповідні розрахунки заборгованості боржника, які здійснені без врахування вищенаведених висновків Великої Палати Верховного Суду, не можуть підтверджувати заявленого банком розміру заборгованості боржника. 
Крім цього, колегія суддів також погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності в банку підстав, після ухвалення рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.04.2012 по справі № 0426/768/2012, продовжувати здійснювати нарахування заборгованості за Кредитним договором, пені та 3% річних на цю заборгованість у доларах США.
Так, згідно  з ст. 192 ЦК України,  іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Відповідно до  ст. 524 Цивільного кодексу України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
У відповідності до  ст. 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
Отже, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить, тому у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1  ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1  ст. 1049 ЦК України  належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Аналогічні висновки Верховного Суду про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі № 761/12665/14-ц, від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц.
Відповідно до ч. 2  ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.
Проте з мотивувальної частини  рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.04.2012 у справі № 0426/768/2012 вбачається, що представник позивача (ПАТ АБ "Укргазбанк") просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму боргу  в  розмірі 1 028 367,40 грн (тобто в гривнях), а також резолютивна частина містить чітке визначення заборгованості за кредитним договором № 121/12/3 від 21.04.2008 в розмірі  1 028 367,40 грн, яка підлягає погашенню, виключно у національній валюті - гривні, без зазначення еквіваленту в іноземній валюті.
Вказане рішення не оскаржувалось і чинне на дату постановлення оскаржуваної ухвали, тобто кредитор погодився із судовим рішенням, яким стягнуто з боржника заборгованість у національній валюті - гривні України.
Таким чином, оскільки у резолютивній частині рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.04.2012 у справі № 0426/768/2012 чітко визначено зобов`язання боржника перед кредитором, яке підлягає стягненню, виключно у національній валюті за курсом НБУ на час ухвалення рішення, без зазначення еквіваленту в іноземній валюті, суд  першої інстанції дійшов до вірного висновку, що  здійснення конвертації валюти зобов`язання та подальше нарахування пені, відсотків за користування кредитом, 3% річних на суму зобов`язання з урахуванням такої конвертації  у період із дня прийняття рішення (18.04.2012) до дня подання заяви про визнання грошових вимог до боржника, що складає  суму 17 243 432,12 грн, не відповідає приписам діючого законодавства, та відповідно підлягає відхиленню.
Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц, кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника,  не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті у якій і прийняв його виконання.
Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що зобов`язання боржника за цивільно-правовим договором не може одночасно бути вираженим та існувати, як у національній, так і у іноземній валюті, адже це суперечить вимогам ст.ст. 509, 524, 533 ЦК України.
За наведених обставин та в силу приписів ст. 18 ЦПК України, ст. 75 ГПК України, у даній справі документально підтвердженим є розмір заборгованості боржника за Кредитним договором, яка стягнута з останнього рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.04.2012 по справі № 0426/768/2012 в загальній сумі 1 031 586,40 грн, з яких: заборгованість по кредиту в сумі 1 028 367,40 грн; витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 219,00 грн.
З матеріалів справи також вбачається, що від продажу нерухомого майна, що було надано в іпотеку банку згідно з Договором іпотеки в забезпечення зобов`язань Позичальника за Кредитним договором банком було отримано 97 325,97 грн, тому заборгованість боржника за кредитом зменшилась на цю суму та складає 931 041,43грн., яка і була визнана судом першої інстанції оскаржуваною ухвалою.  
Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта щодо встановлення умовами Кредитного договору сплати відсотків за увесь час користування коштами та продовження обчислення заборгованості за Кредитним договором у доларах США до повного виконання зобов`язання є безпідставними та не спростовують обгрунтованих висновків місцевого господарського суду про необхідність часткового визнання грошових вимог кредитора, а саме у сумі - 4 962,00 грн - витрати по сплаті судового збору, 931 041,43 грн - прострочена заборгованість за кредиту, 3 219,00 грн - витрати по оплаті судового збору по справі № 0426/768/2012 та відхилення решти вимог у сумі 17 243 432,12 грн.     
Отже, оскаржувана ухвала відповідає нормам матеріального і процесуального права, тому підстави передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали Господарського суду Дніпропетровської області про розгляд грошових вимог АБ "Укргазбанк" від 12.01.2023р. у справі № 904/1693/22 відсутні.
Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті апелянтом судового збору за подання апеляційної скарги  у сумі 7443,00грн. слід покласти на останнього.
З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 264, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, - 

                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2023р. у справі № 904/1693/22 - залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2023р. у справі № 904/1693/22 - залишити без змін. 
Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 12.06.2023 року.

Головуючий суддя                                                                                   А.Є. Чередко  

Суддя                                                                                                           Л.А. Коваль

Суддя                                                                                                           В.Ф. Мороз