ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" травня 2023 р.           Справа№ 910/11219/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Майданевича А.Г. 
          Коротун О.М. 
 
при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.
за участю представників сторін: 
від позивача: Валько І.В.;
від відповідача: Хімін І.С.,
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект ЛТД"
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 року (повний текст рішення складено і підписано 27.02.2023 року)
у справі №910/11219/22 (суддя Трофименко Т.Ю.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект ЛТД"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРДОР ЗАБУДОВА"
про розірвання договору та стягнення 583 333,33 грн,
                                                            
                                                        ВСТАНОВИВ:           
          Товариство з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект ЛТД" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРДОР ЗАБУДОВА" (далі - відповідач) про розірвання договору та стягнення 583 333,33 грн.
          Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань за договором на консультування з питань комерційної діяльності й керування № 1 від 01.07.2022 року.
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
          Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект ЛТД", звернулось до Північного апеляційного господарського суду з    апеляційною скаргою, в якій просить рішення    Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 у справі №910/11219/22          скасувати у частині відмови у стягнені коштів і нарахування для стягнення 3 % річних та прийняти нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРДОР ЗАБУДОВА" попередню оплату в розмірі 583333,33 грн; нарахувати для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРДОР ЗАБУДОВА" 3 % річних за період з моменту прийняття рішення суду і до моменту виконання рішення суд в наступному порядку: В=С*3/100*Д/365, де В - сума нарахованих відсотків в гривнях, С- розмір заборгованості в гривнях, Д - кількість днів нарахування відсотків, З - розмір відсотків річних.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального права, зокрема ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. 
          Так, скаржник вказав, що суд першої інстанції застосував у оскаржуваному рішенні неправильну процесуальну норму, тим самим прийшов до неправильних висновків. Суд не встановив фактичні обставини: чи дійсно були надані послуги, чи не були. 
          Крім того, скаржник вказав, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин правову позицію викладену Верховним Судом у постановах від 17.08.2021 року у справі №910/16308/20 та від 31.05.2022 року у справі №916/693/21.          
          При цьому,  представник скаржника наголосив, що недоліки наданих послуг можна виявити лише тоді, коли такі роботи взагалі надавалися. Проте, в даному випадку роботи  не було виконано взагалі. Пункт 1.3 договору містить процедуру засвідчення факту виконаних робіт та усунення недоліків допущених виконавцем під час виконання робіт, але жодним чином не регулює ситуацію, коли виконавець взагалі не приступив до роботи. 
          Також, скаржник зазначив, що 05.08.2022 року відповідачу позивач направив вимогу, в якій зазначено про повне ненадання послуг і про прохання повернути аванс. За змістом ця вимога достатня для розуміння того, що поданий на підписання акт приймання-передачі послуг від 14.07.2022 року не може бути прийнятний і підписаний.
          Вимога до відповідача містила у собі обґрунтування того, що позивач відмовляється від виконання зобов`язання за договором з боку відповідача в майбутньому, у зв`язку з тим, що відповідач не приступив до виконання договору в передбачений строк і виконання зобов`язання до договору втратило для позивача інтерес, а також повернення сплаченого авансу. 
          Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2023 року апеляційну скаргу у справі №910/11219/22  передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя: Сулім В.В., судді:      Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 року витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи       №910/11219/22 та відкладено вирішення питання про подальший рух    апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект ЛТД" до надходження матеріалів справи. 
           20.03.2023 року до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/11219/22.
          Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2023 року,  у зв`язку перебуванням судді Ткаченка Б.О. на лікарняному, сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді Майданевич А.Г., Коротун О.М.
          Північний апеляційний господарський суд   відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Вільної профспілки Полтавського загону воєнізованої охорони Південної залізниці на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2022    року      у справі №927/1594/21  своєю ухвалою від 07.02.2023 року.
          Розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/1404/23 від 18.04.2023 року, у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М. на лікарняному, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/11219/22.
                              Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2023 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.
          Північний апеляційний господарський суд  прийняв до свого провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 року у справі №910/11219/22 у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду:       головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О. своєю ухвалою від 18.04.2023 року. 
           19.04.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшло клопотання про продовження процесуального строку на подання відзиву, у якому представник просить продовжити строк для подання відзиву на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект ЛТД", оскільки, представник відповідача перебував на лікуванні і відповідно у останнього раніше подати відзив на апеляційну скаргу не було можливості.  
          Відповідно до ч. 2   ст. 119 Господарського процесуального кодексу України   встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
          Частиною 3   ст. 119 Господарського процесуального кодексу України   передбачено, що якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.
          Розглянувши клопотання про продовження процесуального строку для подання відзиву, з метою забезпечення конституційного права особи на доступ до суду, колегія суддів дійшла висновку про його задоволення.
           19.04.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник   відповідача просив рішення Господарського суду міста Києва  від 13.02.2023 року у справі № 910/11219/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект ЛТД" - без задоволення. 
          Крім того, представник відповідача, зокрема у відзиві зазначив, що в матеріалах справи міститься акт наданих послуг №1 від 14.07.2022 року, який підписаний в односторонньому порядку лише відповідачем. Факт отримання акту наданий послуг № 1 від 14.07.2022 року представником позивача не заперечувався в ході розгляду справи судом. 
          Відповідно, за погодженням між сторонами, у день підписання акту наданих послуг № 1 від 14.01.2022 року позивачем на користь відповідача були перераховані кошти у розмірі 583333,33 грн, у призначенні платежу вказано «за послуги зг. дог. №1 від 01.07.2022 року.
          Матеріали справи не містять  вмотивованої відмови позивача від підписання вищевказаного акту.
          При цьому, представник відповідача посилається на правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 17.08.2021 року у справі №910/16308/20 відповідно до яких «суди дійшли висновку, що роботи за наданими до суду актами є прийнятими. Замовник в порушення вимог ст.ст. 853, 882 Цивільного кодексу України безпідставно ухилився від прийняття робіт, оскільки не заявив про виявлені недоліки чи інші порушення, які унеможливили їх прийняття. А отже зобов`язаний оплатити роботи, виконані за договором». 
           19.04.2023 року розгляд справи було відкладено на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.
          Розпорядженням керівника апарату суду №09.1-08/1791/23 від 16.05.2023 року, у зв`язку перебуванням судді Ткаченка Б.О. у відпустці, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/11219/22.
          Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2023 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді   Майданевич А.Г., Коротун О.М.
          Північний апеляційний господарський суд прийняв до свого провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 року у справі №910/11219/22 у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду:      головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М. своєю ухвалою від 16.05.2023 року.
          Представник позивача в судовому засіданні 17.05.2023 року Північного апеляційного господарського суду підтримав  доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити,  рішення суду першої скасувати.           
          Представник відповідача в судовому засіданні 17.05.2023 року Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити - без змін.            
          Відповідно до   ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції   межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
          Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
          Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.
           Як вбачається з матеріалі справи,  01.07.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укравтокомплект ЛТД» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРДОР ЗАБУДОВА» (виконавець) було укладено договір № 1 на консультування з питань комерційної діяльності й керування (далі - договір), відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання по наданню консультаційних послуг, управлінську та організаційну підтримку компаніям та іншим організаціям з питань управління, корпоративного стратегічного та операційного планування, визначення напрямків розвитку бізнесу, управління змінами, визначення напрямків зниження собівартості та інші фінансові питання; послуги з маркетингу, визначення маркетингових цілей та політики; консультування з кадрової політики та планування; планування виробництва та контролю; консультування з бухгалтерського обліку та правил, програм ведення звітності, процедур контролю за виконанням кошторису.
          Відповідно до п. 1.3. договору факт виконання робіт засвідчується актом прийому-передачі наданих послуг. У разі отримання виконавцем від замовника вмотивованої відмови від підписання акту прийому-передачі виконаної роботи з наданням переліку недоліків, що були допущені виконавцем під час виконання робіт, виконавець зобов`язаний невідкладно усунути вказані замовником недоліки.
          Згідно п.п. 2.1.1. - 2.1.3. договору визначені обов`язки виконавця, а саме:
          - надавати послуги протягом 2 тижнів з моменту укладення договору за запитами замовника;
          - підписати акт приймання-передачі наданих послуг;
          - з метою дотримання режиму конфіденційності надавати послуги замовнику в усній формі.
          Сторони умовами пунктів 4.1., 4.2., 4.3. договору передбачили, що за належним чином виконану роботу замовник зобов`язується виплатити виконавцю винагороду в розмірі 583   333,33 грн без ПДВ. ПДВ не нараховується. Оплата за роботи здійснюється у 2-денний термін після підписання Акту приймання-передачі послуг. За рішенням замовника оплата винагороди може бути здійснена авансом до моменту, передбаченого у п. 4.2. договору.
          Відповідно до п. 6.1. договору останній вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання замовлених робіт виконавцем, але не пізніше 30.07.2022 року 
          Так, за твердженням позивача, ним на виконання умов договору було сплачено відповідачу аванс у розмірі 583      333,33 грн, однак відповідачем не виконано своїх зобов`язань за договором, послуги позивачу не надано, у зв`язку з чим договір підлягає розірванню, а сплачені позивачем на користь відповідача кошти попередньої оплати - поверненню позивачу відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України.
          Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
          Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
          Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).
          Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
          Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
          Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства
          Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
          Як встановлено судом першої інстанції, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.
          Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
          Відповідно до ч. 1 ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто, а замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).
          Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (ст. 905 Цивільного кодексу України).
          Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
          Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
          Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
          Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
          Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7      ст. 193 Господарського кодексу України).
          Так, підставою для розірвання договору позивач вказує істотне порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо надання позивачу консультаційних послуг.
          Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
          Згідно ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
          Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України).
          Відповідно до ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
          Згідно ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
          Таким чином, припинення строку дії договору у будь-якому випадку унеможливлює розірвання такого договору в судовому порядку, оскільки в силу положень чинного законодавства розірвати (в тому числі і в судовому порядку) можливо лише діючий договір. 
          Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 року у справі №905/1705/18.
          Тобто, розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. 
          Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 21.06.2022 року у справі № 911/3276/20.
          Судом встановлено, що відповідно до п. 6.1. договору, він вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання замовлених робіт виконавцем, але не пізніше 30.07.2022 року.
          Умовами договору не передбачено автоматичної пролонгації вказаного договору.
          Враховуючи викладене, суд першої інстанції зазначив, що розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився), у зв`язку з чим вимога позивача про розірвання договору на консультування з питань комерційної діяльності й керування № 1 від 01.07.2022 року, укладеного між сторонами у даній справі, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
          Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що рішення суду першої інстанції в частині розірвання договору не оскаржено, а тому, в апеляційному порядку в рамках розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект ЛТД" не переглядається відповідно до ч. 2   ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суд апеляційної інстанції обмежений лише доводами та мотивами, викладеними в апеляційній скарзі.
          Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача попередньої оплати в сумі 583   333,33 грн, колегія суддів відзначає наступне. 
          Так, позовні вимоги в вищевказаній частині мотивовані тим, що внаслідок припинення дії договору та невиконання відповідачем зобов`язань щодо надання послуг, у останнього відсутні правові підстави для володіння належними позивачу коштами, які згідно з платіжним дорученням № 12097 від 14.07.2022 року були перераховані на користь відповідача в якості авансу за надані згідно з договором послуги.
          Стаття 1212 Цивільного кодексу України   регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
          Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є   відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
          Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: 
          а) набуття або збереження майна;
            б) набуття або збереження за рахунок iншої особи;
          в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених   ст. 11 Цивільного кодексу України).
          Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають:
           1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 
           2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 
           3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 
           4)   вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
          За змістом ч. 1   ст. 1212 Цивільного кодексу України   безпідставно набутим майном є   майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
          Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту.
          Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем відповідно до умов укладеного між сторонами договору було сплачено на користь відповідача кошти у розмірі 583   333,33 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 12097 від 14.07.2022 року, у призначенні платежу якого вказано «За послуги зг. дог. №1 від 01.07.2022 року. Без ПДВ.» (наявне в матеріалах справи).
          Крім того, матеріали справи містять акт наданих послуг № 1 від 14.07.2022 року (скерований позивачу засобами електронного зв`язку, оригінал надісланий новою поштою), який підписаний в односторонньому порядку лише відповідачем та отриманий позивачем, що не заперечується останнім.
          Позивач в свою чергу 06.08.2022 року надіслав відповідачу вимогу від 05.08.2022 року про повернення авансу, у якій останній, зокрема, зазначив, що під час дії договору жодна послуга надана виконавцем не була, і зважаючи на завершення дії договору, немає підстав вважати, що послуга буде надана найближчім часом та просив в семиденний строк з моменту отримання вимоги повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Укравтокомплект ЛТД» сплачений аванс за договором у розмірі 583      333,33 грн (а.с. 10).
          Щодо твердження скаржника, що відповідач не приступив до виконання договору в передбачений строк і виконання зобов`язання до договору втратило для позивача інтерес, колегія суддів відзначає наступне.
          Відповідно до п. 1.3. договору, факт виконання робіт засвідчується актом прийому-передачі наданих послуг.
          Згідно п.п. 4.2, 4.3 договору оплата за роботи здійснюється у 2 - денний термін після підписання акту приймання - передачі послуг. За рішенням замовника оплата винагороди може бути здійснена авансом до моменту, передбаченого у п. 4.2 договору.   
          Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, враховуючи  надання послуг в усній формі, єдиним доказом, який би свідчив про надання таких послуг відповідачем, є саме акт наданих послуг.
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем 14.07.2022 року, а саме у день складання вищевказаного акту наданих послуг № 1 було  перераховано відповідачу кошти за послуги згідно з договором у розмірі 583      333,33 грн.
          Так, матеріли справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказів направлення позивачу, вмотивованої відмови від підписання Акту наданих послуг № 1 від 14.07.2022 року, як це передбачено п. 1.3. договору.
          Водночас, вимога від 05.08.2022 року не може вважатись відмовою  від підписання акту прийому-передачі виконаної роботи у розумінні положень п. 1.3 договору. 
          При цьому, колегія суддів відзначає, що вищевказана вимога  про повернення авансу була надіслана позивачем вже після припинення дії договору.
          Виходячи із наведених обставин, суд дійшов висновку, що відсутність підпису позивача у Акті наданих послуг № 1 від 14.07.2022 не може свідчити про відсутність факту надання відповідачем послуг.
          Відповідно до ч. 1   ст. 73 Господарського процесуального кодексу України   доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1   ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
          Відповідно до ч. 1-3   ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
          Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у       постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).
           17.10.2019 року набув чинності         Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до   ГПК України   змінено назву         ст. 79 Господарського процесуального кодексу України    з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж       протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019  року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).           
          Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі  № 129/1033/13-ц.
          Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
          Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
          Зазначена правова позиція щодо стандарту доказування викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
          На підставі вищевикладеного, враховуючи приписи   ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що надані позивачем докази з більшою вірогідністю підтверджують як факт надання ним послуг на суму 583333,33 грн, аніж докази та доводи, представлені відповідачем на спростовування вказаних обставин.
          Суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідачем не доведено жодними доказами факту надання послуг, оскільки в силу положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення таких обставин у даному випадку покладено саме на позивача.
          Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17 та від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.
          З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності підстав для стягнення з відповідача суми перерахованого позивачем авансу у розмірі 583      333,33 грн відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України. 
          Судова колегія, разом з іншим, враховує, що на час дії договору (2 тижні) позивачем не направлялися відповідачу вимоги/заперечення про ненадання відповідачем відповідних послуг, а матеріали справи містять докази оплати наданих Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРДОР ЗАБУДОВА" послуг, що підтверджується платіжним дорученням №12097 від 14.07.2022 року  із посиланням у призначенні: «За послуги зг. дог. №1 від 01.07.2022 р. Без ПДВ.»
          Водночас, колегія суддів приймає до уваги, що оплата за надані послуги позивачем була проведена 14.07.2022 року, тобто в останній день надання цих послуг та підписання акту наданих послуг №1 від 14.01.2022 року.
          В той же час,   за твердженням скаржника останнім був сплачений лише аванс за надані послуги, які не надавалися.
          Відповідно до п.6 ч.1   ст.3 Цивільного кодексу України   справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства.
          Тлумачення названих положень   Цивільного кодексу України   свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
          Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто, цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.11.2021 року у справі №910/8482/18 (910/4866/21).
          Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі названої доктрини міститься принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
          Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі №910/9397/20, від 04.08.2021 року у справі №185/446/18, від 07.10.2020 року у справі №450/2286/16-ц.
          Тобто, поведінка позивача має ознаки суперечливої поведінки та його недобросовістність   під час   вирішення питання щодо надання/ненадання відповідачем послуг за відповідним договором. 
          Інші доводи апеляційної скарги відхиляються судовою колегією як такі, що спростовані викладеними вище висновками Північного апеляційного господарського суду та не доводять наявності правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект ЛТД"  в частині стягнення з відповідача авансу у розмірі 583      333,33 грн.
          Таким чином, суду першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині.  
          Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду  першої інстанції щодо відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних за період з моменту прийняття рішення суду і до моменту його виконання, оскільки така є похідною від вимоги про стягнення попередньої оплати, у задоволенні якої судом було відмовлено.
          Посилання скаржника на правову позицію  Верховного Суду викладену в постановах від 17.08.2021 року у справі №910/16308/20 та від 31.05.2022 року у справі №916/693/21 є неприйнятними з огляду на те, що такі постанови прийнято Верховним Судом з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення. Так, зокрема, у даній справі послуги надавалися замовнику в усній формі та не передбачають будь-яких первинних документів окрім акту наданих послуг. 
          Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та, зокрема,  зводяться до переоцінки відповідних висновків судових інстанцій.
          Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.           
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що  мотиви апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект ЛТД"  фактично зводяться до мотивів викладених у позовній заяві, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.   
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

                                                            ПОСТАНОВИВ:
            1. Апеляційну скаргу    Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 року у справі №910/11219/22 залишити без змін.
           2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 року у справі №910/11219/22 залишити без задоволення. 
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.      
           4.       Матеріали справи №910/11219/22 повернути до Господарського суду  міста Києва.
                              
                              Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                А.Г. Майданевич

                                                                                О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 18.05.2023 року.