ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" березня 2023 р.                                   Справа№ 910/11384/20 (910/4712/22)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Остапенка О.М.
суддів:            Пантелієнка  В.О. 
          Сотнікова  С.В. 
 
за участю секретаря судового засідання: Сивак М.С.

у присутності представника відповідача Меладзе С.О. на підставі ордеру (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша українська вантажна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2022 року
у справі          №910/11384/20(910/4712/22) (суддя Пасько М.В.) 
за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння"
до                    Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша українська
                    вантажна компанія"
про                    стягнення 864 788,15 грн. в межах справи №910/11384/20
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.12.2022 року у справі №910/11384/20(910/4712/22), з урахуванням ухвали про виправлення описки від 10.01.2023 року, позов задоволено повністю та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 699 040,00 грн. основного боргу, 20 491,63 грн. 3% річних, 145 256,52 грн. інфляційних втрат та 12 971,82 грн. судового збору.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, ТОВ "Перша українська вантажна компанія" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2022 року у справі №910/11384/20(910/4712/22) та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на нез`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, які суд визнав встановленими, обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2023 апеляційну скаргу ТОВ "Перша українська вантажна компанія" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Пантелієнко В.О., Сотніков С.В.
Ухвалою суду від 20.02.2023 вищевказаною колегією суддів відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Перша українська вантажна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2022 у справі №910/11384/20(910/4712/22), повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду та витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11384/20(910/4712/22) за позовом ТОВ "Торговий дім "Насіння" до ТОВ "Перша українська вантажна компанія" про стягнення 864 788,15 грн.
06.03.2023 року супровідним листом Господарського суду міста Києва №910/11384/20(910/4712/22)/1382/2023 від 02.03.2023 витребувані матеріали справи №910/11384/20(910/4712/22) надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою суду від 13.03.2023 поновлено скаржнику строк для подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Перша українська вантажна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2022 у справі №910/11384/20(910/4712/22), встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду в режимі відеоконференції на 28.03.2023 року за участю повноважних представників сторін.
У поданому через відділ документального забезпечення суду відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
До початку судового засідання через відділ документального забезпечення суду через систему "Електронний суд" від представника скаржника надійшла заява про застосування строків позовної давності. 
Представник скаржника в судовому засіданні 28.03.2023 року в режимі відеоконференції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2022 року у справі №910/11384/20(910/4712/22) та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Представники позивача в судове засідання не з`явились, надіславши до його початку засобами електронного зв`язку клопотання про розгляд справи без участі ліквідатора ТОВ "Торговий дім "Насіння".
Згідно ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
28.03.2023 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду міста Києва від 29.12.2022 у даній справі - зміні шляхом зміни його мотивувальної частини, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як встановлено судом, у провадженні господарського суду міста Києва у судовій процедурі ліквідації, введеній постановою від 29.07.2021, перебуває справа №910/11384/20 про банкрутство ТОВ "Торговий дім "Насіння". Обов`язки ліквідатора банкрута виконує арбітражний керуючий Косякевич С.О.
У червні 2022 року ліквідатор ТОВ "Торговий дім "Насіння" звернувся до суду у межах справи №910/11384/20 про банкрутство позивача з позовом до ТОВ "Перша українська вантажна компанія" про стягнення заборгованості у розмірі 864 788,15 грн. за невиконання останнім своїх обов`язків згідно укладеної 24.04.2018 року між сторонами угоди про відшкодування збитків. 
За наслідками розгляду заявлених арбітражним керуючим вимог рішенням Господарського суду міста Києва від 29.12.2022 року у справі №910/11384/20(910/4712/22), з урахуванням ухвали про виправлення описки від 10.01.2023 року, позов задоволено повністю та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 699 040,00 грн. основного боргу, 20491,63 грн. 3% річних, 145 256,52 грн. інфляційних втрат та 12 971,82 грн. судового збору.
Місцевий господарський суд при прийнятті даного рішення виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених у заяві вимог у визначеному розмірі. 
Відповідач з даним рішенням не погоджується та в поданій апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні даної справи помилково застосовано норму права (ст. 265 ГК України), яка не підлягала застосуванню, оскільки спір у справі виник не на підставі договору поставки, а з Угоди №25/04 про відшкодування збитків від 25.04.2018 року. 
Крім того, судом не застосовано до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України щодо наслідків спливу строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем у відзиві на позовну заяву, оскільки позов було пред`явлено 16.06.2022 року, в той час як позовна давність щодо останнього платежу спливла 01.04.2022 року.
У якості іншої підстави для скасування оскаржуваного рішення апелянт зазначає про неврахування судом позиції відповідача та повідомлені ним у відзиві на позовну заяву обставини, що мають значення для справи, стосовно подання позивачем цивільного позову на суму 1 603 792,97 грн. у межах кримінального провадження та можливого подвійного стягнення грошових сум за одним договором, а також знаходження під час досудового розслідування частини викраденого вантажу на суму 658694,21 грн. і передання його позивачу, що свідчить про наявність підстав для зменшення на цю суму розміру збитків, визначеного в Угоді №25/04 про відшкодування збитків від 25.04.2018 року.
Також в апеляційній скарзі відповідачем зазначено про порушення судом норм процесуального права а саме: судом залишено поза увагою та не розглянуто клопотання відповідача про витребування доказів та заяву про застосування строків позовної давності.
Дослідивши матеріали справи, судова колегія зазначає, що 26.12.2016 між ТОВ "Торговий дім "Насіння" (Замовник) та ТОВ "Перша українська вантажна компанія" (Експедитор) укладено Договір №1-2612/пв116 про надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом при внутрішніх перевезеннях територією України, за умовами якого сторони домовилися, що експедитор на підставі заявок за плату і за рахунок замовника надає послуги по виконанню чи організації та забезпеченню виконання перевезення вантажу власним або найманим вантажним транспортом, відповідно до чинного законодавства України, Статуту автомобільного транспорту України, Правил перевезень вантажів та інших законодавчих та нормативних актів, що регулюють правові відносини в галузі перевезень вантажів в межах України (п. 1.2 Договору). 
За умовами п. 2.2 Договору №1-2612/в116 сторонами було узгоджено, що конкретні умови та додаткові послуги по кожному замовленню обумовлюються в Заявці, яка є невід`ємною частиною даного договору. 
В силу пункту 3.1.4 Експедитор зобов`язується забезпечити збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення до моменту видачі в пункті призначення уповноваженій на отримання вантажу особі.
З метою виконання даного договору 16.05.2017 року між ТОВ "Перша українська вантажна компанія" (Експедитор-1) та ФОП Яремчук Альоною Василівною (Експедитор-2) укладено договір №Л79/160517-1 транспортного експедирування вантажів автомобільним транспортом у міжнародному та внутрішньому сполученні, яким сторони визначили, що Експедитор-2 зобов`язується доставляти ввірений йому вантаж до пункту призначення в міжнародному або внутрішньому сполученні за заявками Експедитора-1 і видати його вантажоодержувачу у встановлений термін, передбачений Договором або заявкою, а Експедитор-1 зобов`язується здійснювати за перевезення вантажів встановлену плату в розміри та строки, передбачені даним Договором і заявкою (п.1.1 Договору №179/160517-1). 
На підставі договору №79/160517-1 від 16.05.2017 року сторонами укладено заявку №П-000000045008 від 02.04.2018 року на перевезення вантажу, в якій погоджено істотні умови перевезення. 
Цього ж дня, з метою виконання умов договору №1-2612/пв116 між ТОВ "Торговий дім "Насіння" та ТОВ "Перша українська вантажна компанія"  укладено заявку на перевезення №3-000000045008 від 02.04.2018 року, в якій продубльовано вказані у заявці №П-000000045008 від 02.04.2018 року відомості відносно істотних умов перевезення.
Разом з тим, оскільки у визначений в заявках термін вантаж не прибув в кінцеві пункти призначення через його викрадення, позивачу було завдано збитки внаслідок втрати такого вантажу у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором №1-2612/пв116 від 26.12.2016. 
За спільною домовленістю сторін Договору №1-2612/пв116 з метою досудового врегулювання спору 25.04.2018 року між позивачем та відповідачем укладено Угоду №25/04 про відшкодування збитків, за умовами якого відповідач зобов`язався згідно погодженого графіку у термін до 31.03.2019 року відшкодувати завдані замовнику збитки, пов`язані із втратою вантажу позивача.
За твердженням позивача, із погодженого сторонами загального розміру збитків у сумі 1 448 000,00 грн. відповідачем лише частково виконано свої зобов`язання на суму 748 960,00 грн., у зв`язку із чим останній вимушений був звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача різниці  невиконаних відповідачем зобов`язань на суму 699 040,00 грн., а також нарахованих на цю суму згідно ст. 625 ЦК України 3% річних у розмірі 20491,63 грн. та інфляційних втрат у розмірі 145 256,52 грн.
Заперечуючи проти даного позову, відповідач у своєму відзиві зазначив про безпідставність заявлених ТОВ "Торговий дім "Насіння" вимог, заявив в окремій заяві про застосування судом строків позовної давності до спірних вимог, а також подав клопотання про витребування у позивача доказів, зокрема копії цивільного позову, поданого ним в межах кримінального провадження, а також обвинувального акту у вказаному кримінальному провадженні.
Як встановлено колегією суддів, приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходів з того, що спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати отриманого товару за договором поставки, внаслідок чого до спірних правовідносин застосував положення ст. 265 ГК України.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами скаржника та звертає увагу суду першої інстанції, що в даному випадку спір у справі виник не з договору поставки, а з Угоди №25/04 про відшкодування збитків від 25.04.2018, за умовами якого відповідач зобов`язався згідно погодженого графіку у термін до 31.03.2019 року відшкодувати завдані позивачу збитки, пов`язані із втратою належного йому вантажу.
Більш того, в матеріалах справі відсутні відповідні товарні накладні, на наявність яких послався суд у рішенні у якості належного виконання позивачем своїх договірних зобов`язань за договором поставки стосовно поставки товару відповідачу.
Навпаки, у цій справі відповідач не був покупцем відповідного товару, а лише надавав транспортно-експедиційні послуги по перевезенню вантажів автомобільним транспортом при внутрішніх перевезеннях територією України на користь третіх осіб-одержувачів вантажу, і саме через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором №1-2612/пв116 від 26.12.2016 у зв`язку із викраденням відповідного вантажу, переданого на перевезення, позивачу було завдано збитки, які в подальшому було урегульовано сторонами в Угоді №25/04 про відшкодування збитків від 25.04.2018 року, за невиконання якої наразі і заявленого вимоги про стягнення з відповідача заборгованості.
Таким чином, господарський суд міста Києва при вирішенні даної справи фактичних обставин справи належним чином не з`ясував, помилково застосував норму права (ст. 265 ГК України), яка не підлягала застосуванню, а також не застосував загальні норми цивільного законодавства щодо невиконання господарського зобов`язання, які в даному випадку підлягали застосуванню. 
Виправлення в подальшому ухвалою суду від 10.01.2023 року описки в тексті рішення шляхом зазначення Договору №1-2612/пв116 про надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів замість Договору №1-2612/пв116 на поставку насіння сільськогосподарських культур та/або засобів захисту рослин жодним чином не змінює зазначене судом у рішенні нормативне обґрунтування підстав для задоволення позову та не спростовує вищенаведені порушення, допущені судом першої інстанції та встановлені апеляційним судом. 
Крім того, зі змісту оскаржуваного рішення та з інших матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції залишено поза увагою, не надано жодної оцінки та, як наслідок, не розглянуто із прийняттям відповідного судового акту за наслідками такого розгляду додані до відзиву на позовну заяву клопотання відповідача про витребування доказів та заяву про застосування строків позовної давності.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегією суддів встановлено порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного судового рішення, а тому доводи скаржника в цій частині є слушними та знайшли своє підтвердження в апеляційному суді. 
Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з приписами частини першої статті 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Метою апеляційного перегляду справи є перевірка правильності й законності рішення суду першої інстанції, а способом досягнення цієї мети - розгляд справи повторно. (Близька за змістом правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі №904/3526/20, від 09.02.2022 у справі №17/169-07, від 02.06.2022 у справі №905/1732/20, від 07.06.2022 у справі №922/605/15, від 08.11.2022 у справі №922/2315/16, від 29.11.2022 у справі №15/81, від 31.01.2023 у справі №903/64/22, від 28.02.2023 у справі №914/1661/20).
Отже, оскільки судом було розглянуто справу по суті заявлених вимог та зроблено висновки про наявність підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції, користуючись правами суду першої інстанції, в межах повноважень, наданих апеляційному господарському суду процесуальним законом, з метою здійснення апеляційного перегляду та дотримання принципів справедливості та балансу інтересів, має дослідити всі наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності з наданням їм належної правової оцінки, тобто розглянути справу повторно.
Так, користуючись правами суду першої інстанції, в межах повноважень, наданих апеляційному господарському суду процесуальним законом під час перегляду справи в апеляційному порядку, досліджуючи матеріали справи та подану позивачем позовну заяву по суті заявлених в ній вимог, судова колегія вважає правомірним висновок суду про її задоволення з огляду на наступне.
Як було встановлено вище, спір у справі виник на підставі укладеної між позивачем та відповідачем Угоди №25/04 про відшкодування збитків від 25.04.2018 року, за умовами якого відповідач зобов`язався згідно погодженого графіку відшкодувати завдані замовнику збитки, пов`язані із втратою вантажу. 
Згідно п. 2 такої угоди сторони погодили графік погашення збитків, заподіяних позивачу, відповідно до вимоги позивача №1-5/165 від 12.04.2018, встановивши строк, здійснення кінцевої оплати яких не має перевищувати дату 31.03.2019 року.
Пунктом 3 угоди передбачено, що з урахуванням письмової домовленості сторін, відповідно до листа позивача №1-5/223 від 20.04.2018 сторони дійшли згоди погодити графік оплати відшкодування збитків у розмірі 1  448  000,00 грн. Оплата відповідача буде здійснюватись наступним чином:
- 120 660,00 грн. до 30.04.2018 року;
- 120 660,00 грн. до 31.05.2018 року;
- 120 660,00 грн. до 30.06.2018 року;
- 120 660,00 грн. до 31.07.2018 року;
- 120 660,00 грн. до 31.08.2018 року;
- 120 660,00 грн. до 30.09.2018 року;
- 120 660,00 грн. до 31.10.2018 року;
- 120 660,00 грн. до 30.11.2018 року;
- 120 660,00 грн. до 31.12.2018 року;
- 120 660,00 грн. до 31.01.2019 року;
- 120 660,00 грн. до 28.02.2019 року;
- 120 740,00 грн. до 31.03.2019 року.
Підтвердженням виконання платежу згідно даною угодою є платіжне доручення про сплату або інший банківський документ, що підтверджує оплату.
При цьому, сторони погодили також, що будь-які зміни та доповнення до угоди здійснюються тільки у письмовій формі за згодою сторін (п. 6 Угоди).
Дана угода містить підписи сторін та скріплена відтисками печаток. Факт укладення такої угоди та її достовірність сторонами у справі не заперечується.
Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Отже, з огляду на презумпцію правомірності правочину, встановлену статтею 204 ЦК України, вказана вище угода наразі є чинною і недійсною у встановленому законом порядку не визнавалась, оскільки докази протилежного в матеріалах справи відсутні, що також не заперечується сторонами, а отже даний правочин є правомірним, законним та таким, що породжує взаємні права та обов`язкові до виконання зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частиною 2 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.
Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійснення господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). (статтею 530 ЦК України).
Крім того, ст. 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як встановлено судом, відповідачем свої зобов`язання по Угоді №25/04 про відшкодування збитків від 25.04.2018 року виконано лише частково на суму 748 960,00 грн., на підтвердження чого в матеріалах справи містяться відповідні платіжні доручення:
- №2603 від 27.04.2018 року на суму 120 660,00 грн.
- №2735 від 30.05.2018 року на суму 120 660,00 грн.
- №2920 від 27.06.2018 року на суму 120 660,00 грн.
- №3259 від 21.08.2018 року на суму 120 660,00 грн.
- №3404 від 17.09.2018 року на суму 120 660,00 грн.
- №3629 від 10.10.2018 року на суму 120 660,00 грн., 
- №4148 від 17.12.2018 року на суму 25 000,00 грн.
Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими твердження позивача, що станом на дату подання даного позову відповідач не виконав свої зобов`язання відшкодувати завдані збитки, пов`язані із втратою належного позивачу вантажу, як наслідок заборгованість складає 669 040,00 грн. (1 448 000,00 - 48 960,00).
Протилежного відповідачем не доведено та судом не встановлено.
Доводи скаржника про знаходження під час досудового розслідування частини викраденого вантажу на суму 658 694,21 грн. і передання його позивачу, що свідчить про наявність підстав для зменшення на цю суму розміру збитків, визначеного в Угоді №25/04 про відшкодування збитків від 25.04.2018, судом апеляційної інстанції до уваги не беруться з огляду на наступне.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні за фактом викрадення належного позивачу вантажу частину викраденого вантажу на суму 658 694,21 грн. було знайдено, 27.07.2018 року на нього накладено арешт та в подальшому передано ТОВ "Торговий дім "Насіння" на відповідальне зберігання.
Разом з тим, слід зазначити, що суму збитків у розмірі 1 448 000,00 грн. сторонами було погоджено в Угоді №25/04 25.04.2018 року, тобто ще до виявлення частини викраденого вантажу та його повернення позивачу. 
Як було зазначено вище, у даній угоді пунктом 6 сторони погодили, що будь-які зміни та доповнення до угоди здійснюються тільки у письмовій формі за згодою сторін.
Водночас, жодних змін або додаткових угод щодо зменшення визначеного в угоді розміру грошових зобов`язань відповідача сторонами не укладалось, доказів зворотнього скаржником не надано та матеріали справи не містять. 
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, законодавцем прямо встановлено недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.
Водночас, твердження скаржника про те, що сума завданих збитків внаслідок повернення позивачу частини викраденого вантажу підлягає зменшенню на суму 658 694,21 грн. є фактично спробою змінити зобов`язання в односторонньому порядку, що суперечить як нормам чинного законодавства, так і положенням укладеної між сторонами Угоди №25/04 від 25.04.2018 року.
Посилання відповідача на подання позивачем цивільного позову на суму 1603792,97 грн. у межах кримінального провадження та можливого подвійного стягнення грошових сум за одним договором судом також відхиляються, оскільки сам факт звернення позивача з таким позовом не може розцінюватись як подвійне стягнення.
Більш того, скаржником не доведено суду належними доказами обставин прийняття судом відповідного цивільного позову до розгляду, а також постановлення за наслідками такого розгляду судового рішення по суті спору.
Таким чином, твердження скаржника є лише його припущеннями, які не підтверджені наявними у справі документами, а саме лише припущення не може бути покладено в основу будь-якого судового акта.
При цьому, копія поданого позивачем у кримінальному провадженні цивільного позову, а також копія обвинувального акту, про витребування яких у позивача було заявлено відповідачем у відповідному клопотанні до суду першої інстанції разом із відзивом на позовну заяву, вищенаведених обставин на підтвердження подвійного стягнення не доводять та, з рештою, жодним чином не впливають на суть даного спору.
За вказаних обставин, позивачем належними та допустимими доказами доведеного суду наявність заборгованості відповідача у розмірі 669 040,00 грн.
Разом з тим, дійшовши правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, судом першої інстанції залишено поза увагою та не розглянуто заяву відповідача про застосування строку позовної давності до вимог ліквідатора, викладену у відзиві на позовну заяву, як наслідок користуючись відповідним правом скаржник звернувся з такою заявою до суду апеляційної інстанції.
В обґрунтування заяви про застосування строків позовної давності скаржник зазначає, що позов було пред`явлено позивачем 16.06.2022 року, в той час як позовна давність щодо останнього платежу спливла 01.04.2022 року, а тому, за відсутності поважності причин пропуску такого строку, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.
З цього приводу судова колегія зазначає, що відповідно до приписів статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
При цьому, за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску. (Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного суду від 17.02.2022 у справі №760/16111/15-ц, від 25.01.2018 у справі №910/7394/17 та від 13.03.2018 у справі №911/1555/17).
Оскільки судом встановлено порушення відповідачем прав позивача, то в даному випадку підлягає розгляду та дослідженню заява відповідача про застосування строку позовної давності, поважності причин її пропуску та можливого застосування відповідних наслідків пропуску такого строку.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто, сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.
Для спірних відносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за грошовим зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання зобов`язання.
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (правова позиція відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №907/50/16).
Згідно з 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Водночас, щодо вимог кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) перебіг позовної давності починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.
Отже, оскільки право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу, то перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідного обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. 
Вищенаведене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, які в подальшому знайшли своє відображення також у постановах Верховного Суду, зокрема, від 07.12.2022 у справі №334/9595/14-ц, від 16.11.2022 у справі №2-861/11 та ін.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, за умовами Угоди №25/04 від 25.04.2018 року оплата відповідачем погодженої сторонами суми збитків мала відбуватись щомісячно, відтак момент настання строку виконання зобов`язання та, відповідно, строк позовної давності для пред`явлення грошових вимог слід обчислювати щодо кожного платежу окремо кожного місяця відповідного року. 
Таким чином, слушними та такими, що заслуговують на увагу, є доводи скаржника про те, що:
- строк позовної давності щодо платежу у розмірі 120 660,00 грн., який підлягав сплаті до 31.07.2018 року, розпочався 01.08.2018 року та, відповідно, сплив 01.08.2021 року;
- строк позовної давності щодо платежу у розмірі 120 660,00 грн., який підлягав сплаті до 30.11.2018 року, розпочався 01.12.2018 року та, відповідно, сплив 01.12.2021 року;
- строк позовної давності щодо платежу у розмірі 120 660,00 грн., який підлягав сплаті до 31.12.2018 року, розпочався 01.01.2019 року та, відповідно, сплив 01.01.2022 року;
- строк позовної давності щодо платежу у розмірі 120 660,00 грн., який підлягав сплаті до 31.01.2019 року, розпочався 01.02.2019 року та, відповідно, сплив 01.02.2022 року;
- строк позовної давності щодо платежу у розмірі 120 660,00 грн., який підлягав сплаті до 28.02.2019 року, розпочався 01.03.2019 року та, відповідно, сплив 01.03.2022 року;
- строк позовної давності щодо платежу у розмірі 120 740,00 грн., який підлягав сплаті до 31.03.2019 року, розпочався 01.04.2019 року та, відповідно, сплив 01.04.2022 року.
Відтак, оскільки з позовом у даній справі ТОВ "Торговий дім "Насіння" звернулось до суду лише 16.06.2022 року, то, за твердженням апелянта, на дату подання позову строк позовної давності щодо всієї суми заборгованості, заявленої до стягнення, вже сплив, що є самостійною та безумовною підставою для відмови у задоволенні таких позовних вимог. 
Разом з тим, звертаючись до суду із заявою про застосування строків позовної давності, а також зазначаючи про відсутність в даному випадку підстав для застосування судом пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо продовження строку позовної давності на строк дії в України воєнного та надзвичайного стану, доповненого згідно Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022, апелянтом залишено поза увагою положення пункту 11 Закону України №540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020, а також пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року установлено на всій території Україну карантин. Дію карантину було неодноразово продовжено:
- з 22 травня до 31 липня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року №500;
- з 1 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року №641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року №760, від 13 жовтня 2020 року №956, від 9 грудня 2020 року №1236;
- з 19 грудня 2020 року до 30 квітня 2023 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету стрів України від 17 лютого 2021 року №104, від 21 квітня 2021 року №405, від 16 червня 2021 року №611, від 11 серпня 2021 року №855, від 22 вересня 2021 року №981, від 11 жовтня 2021 року №1066, від 20 жовтня 2021 року №1096, від 25 жовтня 2021 року №1102, від 24 листопада 2021 року №1240, від 29 листопада 2021 року №1237, від 2 грудня 2021 року №1246, від 15 грудня 2021 року №1336, від 29 грудня 2021 року №1407 від 30 грудня 2021 року №1432, від 30 грудня 2021 року №1435, від 12 січня 2022 року №1, від 9 лютого 2022 року №140, від 23 лютого 2022 року №229, від 11 березня 2022 року №249, від 18 березня 2022 року №311, від 19 березня 2022 року №318, від 26 березня 2022 року №369, від 26 березня 2022 року №372, від 29 квітня 2022 року №488, від 17 травня 2022 року №594, від 17 травня 2022 року №597, від 27 травня 2022 року №630, від 19 серпня 2022 року №928, від 23 грудня 2022 року №1423, від 4 лютого 2023 року №97.
Законом України від 30.03.2020 №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".
Отже, строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, були продовжені на час дії в України карантину. 
Аналогічна правова позиція щодо визначення перебігу строку позовної давності відповідно до положень статей 256, 258 та пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України викладена Верховним Судом у постановах від 06.05.2021 у справі №903/323/20, від 31.05.2022 у справі №926/1812/21, від 22.06.2022 у справі №916/1157/21 та від 13.07.2022 у справі №910/8669/21.
Таким чином, беручи до уваги вищенаведені норми законодавства з урахуванням внесених до ЦК України змін щодо застосування строків позовної давності у зв`язку із карантином в Україні та враховуючи умови Угоди №25/04 від 25.04.2018 року щодо оплати відповідачем платежів щомісячно, судова колегія дійшла висновку, що трирічний строк позовної давності по відповідній заборгованості щодо кожного простроченого відповідачем платежу (01.08.2021, 01.12.2021, 01.01.2022, 01.02.2022, 01.03.2022 та 01.04.2022) припав на дію введеного в Україні карантину, а тому строк позовної давності продовжується.
Вказані вище обставин спростовують доводи апелянта про сплив строку позовної давності, а тому колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача 669 040,00 грн. боргу.
Окрім того, у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, позивач також просив суд стягнути з відповідача 20 491,63 грн. 3% річних та 145 256,52 грн. інфляційних втрати за період з 01.04.2019 по 23.02.2022.
Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
При цьому, вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України. 
Разом з тим, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Перевіривши надані заявником розрахунки суд встановив, що розрахунок 3% річних у розмірі 60 845,12 грн. за період з 01.04.2019 року по 23.02.2022 року та інфляційних втрат у розмірі 145 256,52 грн. за цей період здійснено в порядку ч.2 ст.625 ЦК України та п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, вказані розрахунки є обґрунтованими та арифметично правильними.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками Господарського суду міста Києва про стягнення 145 256,52 грн. інфляційних втрат, а також 3% річних у заявленому в прохальній частині позову розмірі, а саме 20 491,63 грн., оскільки задоволення всієї суми 3% річних у розмірі 60 845,12 грн. в даному випадку означатиме порушення судом приписів ч. 2 ст. 237 ГПК України щодо недопустимості виходу суду за межі заявлених у позовній заяві вимог.
Згідно ст. 277 ГПК України підставами для зміни судового рішення є:
1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Як було зазначено вище та встановлено апеляційним судом, приймаючи оскаржуване судове рішення, місцевий господарський суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права.
Втім, оскільки вказані порушення Господарського суду міста Києва не призвели до прийняття неправильного по суті рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 699 040,00 грн. основного боргу, 20 491,63 грн. 3% річних та 145 256,52 грн. інфляційних втрат, колегія суддів дійшла висновку змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення з викладенням його в редакції, наведеній у даній постанові, а в решті рішення залишити без змін, отже апеляційна скарга ТОВ "Перша українська вантажна компанія" підлягає частковому задоволенню. 
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша українська вантажна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2022 року у справі №910/11384/20(910/4712/22) задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2022 року у справі №910/11384/20(910/4712/22) змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.
3.В решті рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2022 року у справі №910/11384/20(910/4712/22) залишити без змін.
4.Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.
5.Матеріали справи повернути до господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України.
Повний текст постанови підписано 10.04.2023 року.
 Головуючий суддя                                                            О.М. Остапенко 

Судді                                                                                В.О. Пантелієнко

                                                                                С.В. Сотніков