Постанова                                            
Іменем України                                 
 
16 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 368/922/20
провадження № 61-496св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28 травня 2021 року у складі судді      Кириченка В. І. та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Савченка С. І., Верланова С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право власності на 54/100 частини земельної ділянки площею                          0,14 га, що становить площу 0,0756 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2014 року у справі № 2-495/12задоволено позов ОСОБА_3 про поділ в натурі майна подружжя. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Поділено будинок в натурі                                             з припиненням права спільної сумісної власності. Виділено в натурі                              ОСОБА_1 54/100 частини домоволодіння, виділено в натурі ОСОБА_3 46/100 частин домоволодіння.
 
Власником земельної ділянки загальною площею 0,14 га, на якій розташований житловий будинок, на підставі державного акта на право власності на землю                      був ОСОБА_3 , який на підставі договору дарування від 07 лютого 2015 року подарував земельну ділянку ОСОБА_2 .
 
Оскільки позивачка на підставі рішення суду набула право власності на частину житлового будинку, тому вона має право на визнання за нею права власності на пропорційну частину земельної ділянки, яка є необхідною для обслуговування належної їй частини житлового будинку. У зв`язку з цим позивачка просила позов задовольнити.
 
Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 14 листопада                          2020 року замінено неналежного відповідача ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Кагарлицький районний суд Київської області рішенням від 28 травня 2021 року               в задоволенні позову відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що обираючи спосіб захисту свого права, ОСОБА_1 не врахувала обставин укладення договору дарування земельної ділянки, та вважаючи, що цей правочин порушує її право, не оспорювала його, а просила визнати за нею право власності на частину земельної ділянки. Також суд виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, оскільки позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження розміру і меж земельної ділянки, необхідної для обслуговування її частини будинку, і таких вимог не заявляла. 
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Київський апеляційний суд постановою від 09 грудня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28 травня 2021 року залишив без змін.
 
Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У січні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу,                         в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень вказує пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).
 
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій про те, що позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження розміру і меж земельної ділянки, адже у цій справі позивачка не зверталась до суду із вимогою про виділення їй частини земельної ділянки в натурі у певних межах, а лише ставила питання про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки без виділення її в натурі та визначення конкретних меж. Суди дійшли помилкового висновку про обрання позивачкою неефективного способу захисту через незаявлення вимоги про визнання недійсним договору дарування, оскільки задоволення такої вимоги призведе лише до повернення земельної ділянки у власність попереднього власника, ОСОБА_3 , який не                                                   є співвласником житлового будинку. Укладення договору дарування щодо спірної земельної ділянки не впливає на право позивачки отримати відповідну частину земельної ділянки у власність, оскільки перехід права власності на землю відбувається автоматично, відповідно до статті 120 ЗК України, а положення договору не можуть суперечити актам законодавства. Право позивачки на частину земельної ділянки існує відповідно до закону, вона має право на отримання у власність тієї частини земельної ділянки, яка необхідна їй для обслуговування її частини житлового будинку.
 
У травні 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Наріжний О. А. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення,                       а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки ці судові рішення є законними      і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам. При цьому вказував, що позивачка заявляючи вимогу про визнання права власності на частину земельної ділянки не ставила питання про визнання недійсним договору дарування цієї ділянки, а тому обрала неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки задоволення позову безумовно призведе до порушення прав відповідача. Крім того зазначив, що визнанню прав власності на частину земельної ділянки має передувати розроблення проєкту землеустрою                                           і визначення точної площі землі, необхідної для обслуговування житлового буднику. При цьому позивачка не надала доказів на підтвердження площі земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування належної їй частини житлового будинку. Також посилався на пропуск позивачкою строків на звернення до суду з цим позовом.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
25 квітня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 24 березня 2023 року суддею-доповідачем визначено Зайцева А. Ю.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням народних депутатів 2-ої сесії 22-го скликання Гребенівської сільської ради від 16 вересня 1994 року                          ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,14 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на території с. Гребені Кагарлицького району Київської області.
 
На підставі зазначеного рішення 24 травня 1997 року ОСОБА_3 виданий державний акт про право власності серії І-КВ № 02070 на земельну ділянку площею 0,1400 га для будівництва і обслуговування житлового будинку.
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2014 року у справі       № 2-495/12 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Поділено будинок в натурі                                                 з припиненням права спільної сумісної власності. Зокрема, виділено в натурі                                ОСОБА_1 54/100 частини домоволодіння, а ОСОБА_3 46/100 частин домоволодіння. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 9 674,00 грн компенсації за перевищення ідеальної частки при поділі будинку.
 
На підставі договору дарування від 07 лютого 2015 року ОСОБА_3 подарував земельну ділянку, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, ОСОБА_2 .
 
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: с. Гребені Кагарлицького району Київської області.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;               2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права            в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави                             і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Згідно з частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
 
Відповідно до частини другої статті 16 та частини першої статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка вказувала, що вона на підставі рішення суду набула право власності на частину житлового будинку, а тому має право на визнання за нею права власності на пропорційну частину земельної ділянки, яка є необхідною для обслуговування належної їй частини житлового будинку.
 
Під час розгляду справи в місцевому суді встановлено, що на підставі договору дарування від 07 лютого 2015 року ОСОБА_3 подарував земельну ділянку, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, ОСОБА_2 . Тобто, ОСОБА_3 відчужив частину земельної ділянки, право на яку, як вважає позивачка, вона має.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивачка, не заявляючи вимоги про визнання недійсним договору дарування від 07 лютого 2015 року, просила визнати за нею право власності на частину земельної ділянки.
 
Оскільки позивачка, доводячи своє право на земельну ділянку, яка перебуває                              у власності відповідача на підставі договору дарування, не заявляла вимог про визнання недійсним цього правочину, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
 
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
 
Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	А. Ю. Зайцев	
 	 	
 	Є. В. Коротенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов