КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

Апеляційне провадження:                                                                  Доповідач - Кулікова С.В.
 № 22-ц/824/9593/2023  

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                            Справа № 756/11019/22
 
13 червня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді   - Кулікової С.В.
суддів                         - Олійника В.І.
                                   -  Сушко Л.П.
при секретарі             -  Кіпрік Х.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «УЛФ-ФІНАНС» адвоката Гончарова Дмитра Олександровича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Шролик І.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УЛФ-ФІНАНС» про захист прав споживачів
в с т а н о в и в:
У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «УЛФ-ФІНАНС», в якому просив суд:
 застосувати наслідки нікчемності правочину - договору фінансового лізингу № 11764/10/21-Г, укладеного 22 жовтня 2021 року між ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» та          ОСОБА_1 ; 
стягнути з ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 суму платежів, сплачених на виконання нікчемного правочину; 
вирішити питання про розподіл судових витрат, а саме стягнути з                           ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті послуг за надання правової допомоги у розмірі 4500,00 грн.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 22 жовтня 2021 року між         ОСОБА_1 та ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» підписано Договір фінансового лізингу № 11764/10/21-Г зі строком дії лізингу 24 місяці, сторонами погоджено графік та суми платежів. За умовами Договору позивач отримав в лізинг автомобіль Hyundai, модель: Sonata, 2016 рік випуску. На виконання умов договору позивач вніс авансовий платіж у розмірі 132 340,50 грн. на поточний рахунок ТОВ «УЛФ-ФІНАНС».
03 листопада 2022 року ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» вилучив у ОСОБА_1 предмет договору лізингу - автомобіль Hyundai. 
Позивач вказує, що договір фінансового лізингу № 11764/10/21-Г від 22 жовтня 2021 року нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним в силу ст.ст. 200, 799, ч. 2 ст.806 ЦК України. 
Позивач вважає, що застосувавши наслідки недійсності нікчемного правочину, відповідач має повернути позивачеві сплачені за договором фінансового лізингу кошти. 
Посилаючись на наведене, позивач просив позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1  до ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» про захист прав споживачів.
Застосовано наслідки нікчемності правочину - Договору фінансового лізингу             № 11764/10/21-Г, укладеного 22 жовтня 2021 року між ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» та          ОСОБА_1 , та стягнуто з ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 суму сплачених платежів у розмірі 184 098,20 грн.
Стягнуто з ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4 500,00 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача                         ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» адвокат Гончаров Д.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що судом не було враховано, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що до та під час укладення договору фінансового лізингу ОСОБА_1 вимагав нотаріального посвідчення такого договору та пропонував будь-які інші умови договору, також не надано доказів складання протоколу розбіжностей стосовно умов договору фінансового лізингу.
Вказував, що судом помилково застосовано норми Закону України «Про фінансовий лізинг» № 723/97-ВР, які втратили законної сили.
Зауважував, що договір фінансового лізингу відповідає нормам чинного законодавства, договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню лише на вимогу однієї із сторін такого договору. При цьому, позивач не заявляв вимогу щодо нотаріального посвідчення договору.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, застосувавши норми права, які не підлягали застосуванню.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Безсмертний С.М. надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін, посилаючись на те, що оскаржуване відповідачем рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Крім того, просив вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, стягнувши з відповідача на користь позивача 2 500 грн.
В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» адвокат Гончаров Д.О. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Безсмертний С.М. в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи представник був повідомлений належно, тому враховуючи ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд вважав можливим провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки сторонами не було дотримано вимог щодо нотаріального посвідчення такого договору, тому підлягають застосуванню наслідки недійсності нікчемного правочину.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Судам  відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив застосувати наслідки нікчемності правочину - договору фінансового лізингу № 11764/10/21-Г, укладеного 22 жовтня 2021 року між ним ТОВ «УЛФ-ФІНАНС», посилаючись на те, що він нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним в силу ст.ст. 200, 799, ч. 2 ст.806 ЦК України. 
Правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі регулюються спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг», який визначає загальні правові та організаційні засади фінансового лізингу в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції, що діяла на час укладення договору) відносини між лізингодавцем та лізингоодержувачем, що виникають на підставі договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених законами України з питань регулювання діяльності з надання фінансових послуг, цим Законом та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами. Положення інших нормативно-правових актів регулюють відносини у сфері фінансового лізингу в частині, що не суперечить цьому Закону.
Статтею 14 Закону України  «Про фінансовий лізинг» визначено, що договір фінансового лізингу повинен відповідати вимогам статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та цього Закону. Крім вимог, зазначених у частині першій цієї статті, договір фінансового лізингу повинен містити:
1) найменування та опис об`єкта фінансового лізингу із зазначенням індивідуальних ознак, що дають змогу його чітко ідентифікувати. У разі якщо на день підписання договору фінансового лізингу виробництво об`єкта фінансового лізингу, що є предметом такого договору, не завершено та/або його індивідуальні ознаки невідомі, такий договір має містити посилання на документ та/або додаткову угоду, в якій визначені індивідуальні ознаки такого об`єкта;
2) строк, на який лізингоодержувачу надається право володіння та користування об`єктом фінансового лізингу;
3) строк передачі об`єкта фінансового лізингу лізингоодержувачу;
4) порядок та графік сплати лізингоодержувачем лізингових платежів, який містить загальну суму, що підлягає сплаті, розмір, строки та кількість таких платежів (у тому числі авансового платежу), інших платежів, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу;
5) розмір, порядок розрахунку та умови сплати додаткових платежів і комісій (за наявності), пов`язаних з укладенням, виконанням, зміною та розірванням договору фінансового лізингу, достроковим викупом об`єкта фінансового лізингу, а також порядок зміни та/або індексації таких платежів;
6) положення щодо необхідності укладення договорів щодо послуг третіх осіб (за наявності), у тому числі щодо страхування об`єкта фінансового лізингу та/або ризиків, пов`язаних з виконанням договору фінансового лізингу, та визначення особи, зобов`язаної здійснити страхування.
Згідно ст. 15 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір фінансового лізингу укладається в письмовій формі. Договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору.
З матеріалів справи вбачається, що 22 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» підписано Договір фінансового лізингу № 11764/10/21-Г. Строк лізингу - 24 місяці. Сторонами у договорі погоджено графік та суми платежів.
Згідно Додаткової угоди № 2 до Договору фінансового лізингу № 11764/10/21-Г від 22 жовтня 2021 року ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» передав ОСОБА_1 автомобіль марки Hyundai, модель: Sonata, 2016 рік випуску, VIN-код НОМЕР_1 .
На виконання пункту 10 Договору, позивач вніс авансовий платіж в розмірі 132340,50 грн. на поточний рахунок ТОВ «УЛФ-ФІНАНС».
03 листопада 2022 Актом тимчасового вилучення майна (в межах застосування оперативно-господарських санкцій) у зв`язку із наявністю заборгованості по сплаті лізингових платежів, у ОСОБА_1 вилучений автомобіль марки Hyundai, модель: Sonata, державний номер НОМЕР_2 , а ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» прийняло вказаний автомобіль.
28 листопада 2022 року відповідач направив ОСОБА_1 повідомлення про відмову (розірвання) від Договору фінансового лізингу, в якому повідомив ОСОБА_1 , що Договір фінансового лізингу № 11764/10-21-Г від 22 жовтня 2021 року вважається розірваним 09 грудня 2022 року (а.с.68).
З розрахунку заборгованості зі сплати лізингових платежів до Договору фінансового лізингу № 11764/10/21-Г від 22 жовтня 2021 року, вбачається, що за період з 22 жовтня 2021 року по 03 жовтня 2022 року ОСОБА_1 сплачено ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» платежі, в загальному розмір 184 098,20 грн. ( з яких 132 340,50 грн. - авансовий платіж).
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, тягар доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина  не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Матеріали справи не містять доказів того, що перед та на момент укладення договору фінансового лізингу ОСОБА_1 заявляв вимогу щодо нотаріального посвідчення договору.
Таким чином, враховуючи, що спеціальними нормами Закону України «Профінансовий лізинг», які мають пріоритет перед нормами ч. 2 ст. 799 ЦК України  передбачено, що договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору, а позивач не довів, що заявляв вимогу щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу до його укладення чи під час укладення, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про нікчемність договору фінансового лізингу № 11764/10-21-Г від 22 жовтня 2021 року.
При цьому, суд першої інстанції вирішуючи дану справу застосував норми Закону України «Про фінансовий лізинг», які втратили чинність, як на момент укладення договору, так і розгляду справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права знайшли своє підтвердження, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Щодо заяви представника ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу
Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У пункті 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Схожі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20, від 08 червня 2021 року    у справі 550/936/18.
З матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідача ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» в суді апеляційної інстанції представляв адвокат Гончаров Д.О.
У апеляційній скарзі адвокат Гончаров Д.О. вказав, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат складається з: сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги - 1488,60, витрат на поштовий зв`язок, витрат на професійну правничу допомогу - 13 420,00 грн. Інші додаткові витрати, які очікує понести відповідач будуть залежати від кількості судових засідань, а також від обсягу вчинення інших процесуальних дій, в який приймати се участь адвокат. Остаточний розрахунок судових витрат, понесених відповідачем буде подано до закінчення апеляційного розгляду справи або після закінчення розгляду справи у строки, передбачені ЦПК України.
 До заяви про розподіл судових витрат адвокат Гончаров Д.О. додав договір про надання правової (правничої) допомоги від 18 березня 2020 року, акт від 12 червня 2023 року приймання-передачі правової (правничої) допомоги по договору від 18 березня 2020 року, з якого вбачається, що адвокатом надано послуги з: складання апеляційної скарги - 13 420,00 грн.; участь у судовому засіданні 23 травня 2023 року - 2 684,00 грн., складання відповіді на відзив на апеляційну скаргу - 2 684,00 грн.
Ураховуючи наведене, вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, взявши до уваги надані стороною відповідача докази на підтвердження понесених витрат, відсутність клопотання позивача про зменшення таких витрат, а також те, що апеляційну скаргу відповідача задоволено, вимоги адвоката Гончарова Д.О. про стягнення на користь відповідача витрат на правничу допомогу, понесених під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, підлягають задоволенню, у розмірі 18 788,00 грн. 
Відповідно до ст.. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 448,60 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «УЛФ-ФІНАНС» адвоката Гончарова Дмитра Олександровичазадовольнити.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УЛФ-ФІНАНС» про захист прав споживачів відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УЛФ-ФІНАНС» витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 448,60 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 18 788,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 20 червня 2023 року.

Головуючий:                                              Судді: