Дата документу 25.04.2023 Справа № 334/941/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 334/941/22         Головуючий у 1 інстанції: Баруліна Т.Є.
Провадження № 22-ц/807/829/23         Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кухаря С.В.,
        Крилової О.В.
секретар: Ільїна Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2023 року у справі за позовом   ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, треті особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, АТ КБ «ПриватБанк», про встановлення факту, що має юридичні наслідки та про визнання спадкоємцем четвертої черги, визнання права власності на частку квартири, банківський вклад та недоотриману пенсію у порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Запорізької міської ради, треті особи: ГУ ПФУ в Запорізькій області, АТ КБ «ПриватБанк», про встановлення факту, що має юридичні наслідки та про визнання спадкоємцем четвертої черги, визнання права власності на частку квартири, банківський вклад та недоотриману пенсію у порядку спадкування за законом.
В обґрунтування позову зазначала, що з 28.06.1991 вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 . З поважних причин вони були змушені розірвати шлюб 05.11.2002, однак, з 2004 року знову стали проживати однією сім`єю спочатку за адресою АДРЕСА_1 , де були разом зареєстровані. Потім вони разом придбали квартиру АДРЕСА_2 частині кожному, де були зареєстровані як подружжя і разом проживали однією сім`єю до смерті спадкодавця. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. ОСОБА_1 поховала свого чоловіка за спільні кошти, що підтверджується договором-замовленням №06/06 від 08.06.2021 та квитанцією про сплату 25070 грн за поховання.
Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , грошовий вклад в АТ КБ «ПриватБанк» за Договором № SAMDNWFD0072635156701 від 23.01.2020, вклад «Стандарт» строковий на 9 місяців, початкова сума вкладу становить 1559,61 доларів США. На теперішній час завдяки відсоткам сума вкладу складає 1588 доларів США, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк», а також недоотриману пенсію за період з 01.06.2021 до 30.06.2021 у розмірі 5789,02 грн.
Оскільки після смерті ОСОБА_2 інших спадкоємців крім ОСОБА_3 немає, 30.08.2021 вона звернулась до приватного нотаріуса Чирви Л.А. із заявою про прийняття спадщини на підставі ст. 1264 ЦК України, як особа яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Постановою від 17.12.2021 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Чирва Л.А. відмовила ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на тій підставі, що не надано документів на підтвердження факту проживання разом із спадкодавцем однією сім`єю більше 5 років.
ОСОБА_1 вважає себе спадкоємицею четвертої черги, оскільки з 2004 року вона з ОСОБА_2 проживала однією сім`єю, як чоловік та жінка, шлюб між ними не був зареєстрований, вони вели сумісно господарство, в них був сумісний бюджет, вони допомагали один одному, опікали один одного. Жоден з них з того часу не перебував в іншому зареєстрованому шлюбі.
Посилаючись на означені обставини ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_2 не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, а саме: з 2010 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом недоотриману пенсію за період з 01.06.2021 до 30.06.2021 у розмірі 5789,02 грн після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно що складається з вкладу у сумі 1588 доларів США з відповідними відсотками, що знаходиться на рахунку НОМЕР_1 у АТ КБ «ПриватБанк», згідно з умовами Договору № SAMDNWFD0072635156701 від 23.01.2020, вклад «Стандарт» укладеного на ім`я ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2023 року позовні вимоги задоволено.
Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_2 не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, а саме з 2010 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом недоотриману пенсію за період з 01.06.2021 до 30.06.2021 у розмірі 5789,02 грн після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно що складається з вкладу у сумі 1588 доларів США з відповідними відсотками, що знаходиться на рахунку НОМЕР_1 у АТ КБ «ПриватБанк», згідно з умовами Договору № SAMDNWFD0072635156701 від 23.01.2020, вклад «Стандарт» укладеного на ім`я ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ГУ ПФУ в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність їм висновків суду, просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги ГУ ПФУ в Запорізькій області зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач має право на спадкування недоотриманої пенсії у розмірі 5789,02 грн після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки факт проживання однією сім`єю із померлим на день його смерті встановлено на недостатніх доказах.
Зокрема, скаржник вважає неналежним доказом Договір купівлі-продажу квартири від 26.12.2012, адже, на думку скаржника, він не підтверджує придбання нерухомості за спільні кошти. Факт поховання померлого ОСОБА_2 позивачем також не може бути належним доказом у справі, оскільки не містить в собі прямої вказівки, що поховання було здійснене за спільні кошти, а отже, на думку скаржника, це може бути підтвердженням дружніх, а не сімейних відносин. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27.03.2019 у справі № 531/2959/19, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ГУПФУ в Запорізькій області вважає показання свідків у цій справі недостатнім доказом. Довідки про склад сім`ї № 4681 від 17.12.2010 та № 302 від 22.06.2014, на думку скаржника, не мають значення для справи, адже вони не мають строку, а інформація, в них зафіксована, актуальна на конкретну дату.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» підтримує апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Запорізькій області просить її задовольнити, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2023 року - скасувати та відмовити у задоволенні позову.
25 квітня 2023 року до апеляційного суду надійшла заява представника ГУ ПФУ в Запорізькій області Литвинець Ю.С. про розгляд апеляційної скарги за її відсутності.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Нінчук-Худякова О.М. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2023 року - залишити без змін.
Інші часники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 173-175, 187, 188). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача із спадкодавцемта фактичного прийняття нею спадщини, а також відсутності інших спадкоємців.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у тому числі, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Згідно з положеннями ч.ч. 1,2,4 ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. 
Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Положеннями ст. 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.
Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 1264 ЦК України, в четверту чергу право на спадкування мають особи, які проживали з спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини.
Згідно з ч.ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1269 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Спадкоємець, постійно проживаючий разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 
Нотаріус, відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат», при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. 
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 28.06.1991 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 28.06.1991 (а.с.16-17).
05.11.2002 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що складено актовий запит №5 24, Ленінським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2002 (а.с. 18).
Однак, з 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знову стали проживати однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , де були разом зареєстровані: ОСОБА_1 зареєстрована - з 15.12.2010, що підтверджується копією її паспорта (а.с. 5-6).
Актом ЖЕД № 37 від 03.11.2010 підтверджено, що ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації з 2004 року, що підтверджують сусіди (а.с. 51). Акт виданий для пред`явлення в Пенсійний фонд Ленінського району м. Запоріжжя (а.с. 50).
Довідкою № 4681 від 17.12.2010, виданою КП «ВРЕЖО-7» ОСОБА_2 , ц якій зазначено, що до складу його родини входить дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за вищевказаною адресою з 15.12.2010 (а.с. 5-6, 50, 52).
26.12.2012 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали Договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_6 , ОСОБА_7 продали та передали у власність, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купили та прийняли в рівних частках кожний (по 1/2 частині) у власність квартиру АДРЕСА_2 частині кожному, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 26.12.2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пянтковською О.Г., та Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9-14).
У зазначеній квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом були зареєстровані та проживали однією сім`єю, що підтверджується довідкою № 302 від 22.02.2013, виданою КП «ОСНОВАНІЄ» ОСОБА_2 , про склад його сім`ї, в якій ОСОБА_1 зазначена дружиною, яка зареєстрована разом з ним у цій квартирі з 15.02.2013 (а.с. 19). 
В акті від 10.06.2022, складеного комісією ОСББ «Маршала Чуйкова 15» на основі показань сусідів, зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали, як чоловік та дружина, спільно вели домогосподарство до смерті ОСОБА_2 (а.с. 51).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_3 від 07.06.2021, виданим Запорізьким РВДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 829 (а.с. 7).
Договором-замовленням № 06/06 від 08.06.2021 та квитанцією про сплату 25070 грн за поховання підтверджено, що ОСОБА_2 поховала ОСОБА_1 (а.с. 21-22).
Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, яка складається з: 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , належна спадкодавцеві на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пянтковською О.Г. 26.12.2012; грошовий вклад «Стандарт» строковий на 9 місяців в АТ КБ «ПриватБанк» за Договором № SAMDNWFD0072635156701 від 23.01.2020, початкова сума вкладу - 1559,61 доларів США, з відсотками сума вкладу складає 1588 доларів США, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 15); недоотримана пенсія за період з 01.06.2021 до 30.06.2021 у розмірі 5789,02 грн, що підтверджується довідкою заступника начальника ГУ ПФУ в Запорізькій області від 01.02.2022 (а.с. 23).
30.08.2021 приватний нотаріус Чирва Л.А. відкрив спадкову справу № 70/2021 після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою ОСОБА_1 (а.с.70-100). 
Спадкоємці першої, другої та третьої черги після померлого ОСОБА_2 відсутні, заповіту померлий не залишив, що підтверджено матеріалами спадкової справи №70/2021, заведеної після смерті ОСОБА_2 . 
Постановою приватного нотаріуса Чирви Л.А. від 17 грудня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 на підставі ст. 1264 ЦК України, оскільки вона не подала документів, що встановлюють факт проживання спадкодавця та спадкоємця однією сім`єю не меш як п`ять років, яким може бути рішення суду, яке набрало законної сили.
Крім того, факт проживання однією сім`єю  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  підтвердили свідки  ОСОБА_8  та ОСОБА_9 , допитані під час розгляду справи в суді першої інстанції. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Подібні за змістом висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 01 лютого 2023 року у справі № 638/6787/20 (провадження № 61-13914ск21), від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18), від 20 липня 2020 року у справі № 146/1825/18 (провадження № 61-20715св19), від 09 квітня 2021 року у справі № 334/9088/15-ц (провадження № 61-3411св19), від 22 квітня 2021 року у справі № 438/1456/18 (провадження № 61-2740св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 310/7480/19 (провадження № 61-7764св21).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із тим, що, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичні наслідки та про визнання її спадкоємцем четвертої черги, визнання права власності за ОСОБА_1 на частку квартири, банківський вклад та недоотриману пенсію у порядку спадкування за законом суд першої інстанції виходив з доведеності факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача із спадкодавцем та фактичного прийняття нею спадщини, а також відсутності інших спадкоємців.
Доводи апеляційної скарги про те, що Договір купівлі-продажу квартири від 26.12.2012 та довідок про склад сім`ї № 4681 від 17.12.2010, № 302 від 22.06.2014 не мають значення для справи, і не можуть бути належними доказами на підтвердження позовних вимог  ОСОБА_1 колегія суддів не приймає, оскільки скаржник їх жодним чином не спростував, а відтак, апеляційний суд дійшов висновку про те, що таке твердження є суб`єктивною думкою скаржника. 
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 531/295/19 є необґрунтованим, адже показання свідків у цій справі не були єдиною підставою для встановлення факту проживання  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю у цій справі, а висновок суду першої інстанції не суперечить зазначеному висновку Верховного Суду.
Натомість, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, з`ясував обставини справи та надав належну оцінку всім зібраним у справі доказам, правильно оцінив їх належність та достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Інші доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.
Крім того, колегія суддів зауважує, що ГУ ПФУ в Запорізькій області оскаржує рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2023 року в повному обсязі, в той час як Пенсійного фонду стосується тільки незначна його частина у вигляді спадкування ОСОБА_1 недоотриманої пенсії померлого ОСОБА_2 у розмірі 5789,02 грн за один місяць.
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Запорізькій області належить залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2023 року - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2023 року у цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 01 травня 2023 року.

Головуючий:

Судді: