ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року	Львів	Справа № 140/6716/22 пров. № А/857/1600/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів: 

головуючого судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Гудима Л.Я., Матковської З.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 року (ухвалене головуючим – суддею Ксензюк А.Я. у м. Луцьк) у справі № 140/6716/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

                                                          ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність щодо не врахування «щомісячної додаткової грошової винагороди» та «індексації грошового забезпечення» при обрахунку «грошової допомоги на оздоровлення» передбаченої статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2017 рік;
визнати протиправною бездіяльність щодо не врахування «індексації грошового забезпечення» при обрахунку «грошової допомоги на оздоровлення» передбаченої статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2018, 2019, 2020 рік;
визнати протиправною бездіяльність щодо не врахування «індексації грошового забезпечення» при обрахунку грошової компенсації за невикористані 56 календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та за невикористані 35 календарні дні щорічної основної відпустки;
зобов`язати здійснити перерахунок та доплату «грошової допомоги на оздоровлення» передбаченої статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням «щомісячної додаткової грошової винагороди» та «індексації грошового забезпечення» за 2017 рік;
зобов`язати здійснити перерахунок та доплату «грошової допомоги на оздоровлення» передбаченої статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням «індексації грошового забезпечення» за 2018, 2019, 2020 рік;
зобов`язати здійснити перерахунок та доплату грошової компенсації за невикористані 56 календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням «індексації грошового забезпечення» та за невикористані 35 календарні дні щорічної основної відпустки.
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що при нарахуванні та виплаті грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік відповідач протиправно не враховував щомісячну додаткову грошову винагороду та індексацію грошового забезпечення, та за 2018, 2019, 2020 роки, також при нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової та щорічної основної відпустки, яка належала позивачу станом на день звільнення з військової служби індексацію грошового забезпечення, що призвело до зменшення розміру виплат.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26.12.2022 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням раніше виплачених сум) ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2019 та 2020 роки, та грошової компенсації за невикористані 35 календарних дні щорічної відпустки та 56 календарних дні додаткової відпустки з урахуванням індексації грошового забезпечення. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням раніше виплачених сум) ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2019 та 2020 роки, та грошової компенсації за невикористані 35 календарних дні щорічної відпустки та 56 календарних дні додаткової відпустки з урахуванням індексації грошового забезпечення. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам додаткового виду щомісячного грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер. Оскільки щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889, мала постійний характер (виплачувалася позивачу, зокрема з січня 2017 року по березень 2018 року щомісяця), то відповідно до положень статті 9 Закону №2011-ХІІ вона повинна включатися до розрахунку грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік. Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.
Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку, що, станом на час виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення у травні 2017 року у розмірі 4469,00 грн, у квітні 2018 року у розмірі 7971,96 грн, індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалась, що підтверджується відомостями з карток особового рахунку військовослужбовця за 2017-2018 роки (а.с. 35-35зворот). Відтак, підстав для врахування її до складу грошового забезпечення, з якого обчислювалась грошова допомога на оздоровлення за 2017 та 2018 роки у відповідача не було.
Крім цього, суд встановив, що згідно з карток особового рахунку військовослужбовця за 2018-2020 роки позивачу нараховувалася та виплачувалася індексація, зокрема в грудні 2018 року в сумі 71,08 грн, в лютому 2019 року -71,08 грн, в березні 2019 року - 142,16 грн., в квітні 2019 року - 134,47 грн, в травні 2019 року - 134,47 грн, в червні 2019 року - 134,47 грн, в липні 2019 року - 206,72 грн, в серпні 2019 року - 206,72 грн, в вересні 2019 року - 206,72 грн, в жовтня 2019 року- 206,72 грн, в листопаді 2019 року - 206,72 грн, в грудні 2019 року - 206,72 грн, в лютому 2020 року - 413,44, в березні 2020 року - 206,72 грн (а.с. 35 зворот 36 зворот). З огляду на викладені висновки, враховуючи нарахування та виплату позивачу у 2019 та 2020 роках індексації грошового забезпечення, суд вважає, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2019 та 2020 роки, та грошової компенсації за невикористані 35 календарних дні щорічної відпустки та 56 календарних дні додаткової відпустки з урахуванням індексації грошового забезпечення є протиправною.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржили позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позову та в цій частині прийняти нове, яким задовольнити позов повністю.
Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позову та в цій частині прийняти нове про відмову в задоволенні позову повністю..
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 і ця обставина не є спірною.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 31.03.2020 № 88 (по стройовій частині) відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 31.03.2020 №25-РС, молодшого сержанта ОСОБА_1 , навідника-оператора 3 розвідувального відділення 2 розвідувального взводу 1 розвідувальної роти, звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту, з 31.03.2020 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (грошового та речового), з 01.04.2020 знято з котлового забезпечення (а.с. 6).
Відповідно до вказаного наказу позивачу, зокрема, виплачено компенсацію за невикористані 19 діб щорічної основної відпустки за 2018 рік, за невикористані 30 діб щорічної основної відпустки за 2019 рік, за невикористані 05 діб щорічної основної відпустки за 2020 рік та за невикористані 56 діб щорічної додаткової відпустки належні учасникам-бойових дій за 2017-2020 роки.
Згідно з картками особового рахунку військовослужбовця за 2017-2020 роки позивачу виплачено грошову допомогу на оздоровлення: у травні 2017 року у розмірі 4469, 00 грн, у квітні 2018 року у розмірі 7971, 96 грн, у квітні 2019 року у розмірі 10759, 35 грн, у квітні 2020 року у розмірі 11054, 70 грн, а також у квітні 2020 року позивачу виплачено компенсацію відпустки у розмірі 39226,35 грн. (а.с. 35-36 зворот).
У розрахунку відповідача доданого до відзиву зазначено, що грошова допомога на оздоровлення у 2017-2020 роках обчислювалась по наступних складових грошового забезпечення: оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавка за вислугу років, надбавка за виконання особливо важливих завдань/особливості проходження військової служби, премія (а.с. 29).
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо неврахування при обчисленні та виплаті грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, та за 2018, 2019, 2020 роки, а також при нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової та щорічної основної відпустки, яка належала позивачу станом на день звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Щодо протиправної бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.
Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (Закон України № 2011-XII).
Частиною 1 ст. 9 Закону України № 2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частинами 2, 3 ст. 9 Закону України № 2011-XII установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Частиною 4 вказаної статті визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Як передбачено п. 1 ст. 10-1 Закону України № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з ч. 3 ст. 15 Закону України №2011-ХІІ військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 № 161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889» для військовослужбовців, зокрема, Збройних Сил України (крім тих, що зазначені у підпункті 1 пункту 1 вказаної постанови, та військовослужбовців строкової військової служби) був запроваджений новий вид забезпечення - щомісячна додаткова грошова винагорода у таких розмірах: з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 % місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 % місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 % місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 % місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що згідно з карток особового рахунку військовослужбовця за 2017-2018 роки (а.с. 35-36 зворот) позивачу нараховувалася та виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 № 161), щомісяця, починаючи, зокрема з січня 2017 року по березень 2018 року, тобто мала постійний (систематичний) характер.
Суд зазначає, що в пункті 5 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої від 24.10.2016 № 550 (Інструкція № 550), яка застосовувалася протягом 2016-2018 років, вказується, що винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби одночасно з виплатою грошового забезпечення. Пунктом 8 Інструкції №550 визначено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 9 зазначеної Інструкції розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.
Водночас, застосовуючи Інструкцію № 550 як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру і склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті грошової допомоги на оздоровлення, відповідач не врахував пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку і розміру гарантій особам, які проходять військову службу.
Так, ч. 4 ст. 9 Закону України № 2011-XII Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру грошової допомоги на оздоровлення та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.
Відтак, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону.
Враховуючи наведене вище, щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам додаткового виду щомісячного грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер.
Віднесення зазначеної винагороди до щомісячних видів грошового забезпечення підтверджено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №522/2738/17, від 10.11.2021 у справі №825/997/17.
Оскільки щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889, мала постійний характер (виплачувалася позивачу, зокрема з січня 2017 року по березень 2018 року щомісяця), то відповідно до положень ст. 9 Закону №2011-ХІІ вона повинна включатися до розрахунку грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік, а тому є вірним висновок суду першої інстанції про протиправність бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, а ефективним способом захисту порушеного права буде зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням раніше виплачених сум) позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.
Щодо неврахування індексації грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2017, 2018, 2019, 2020 роки, а також при нарахуванні та виплаті компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, то варто зазначити таке.
Відповідно до ст. 16-2 Закону України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Абзацом третім п. 14 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Згідно з п. 1 ст. 10-1 Закону України № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з ч. 3 ст. 15 Закону України № 2011-XII військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.
Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України регульовано Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1282-ХІІ).
Відповідно до ст. 1 вказаного Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Статтею 2 цього Закону передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).
Частинами 1, 2 ст. 5 Закону №1282-XII встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Крім цього, індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку грошової допомоги на оздоровлення та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Відповідно до абзацу першого пункту 30.3 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 № 260, (яка була чинною станом на час виплати позивачу одноразової допомоги на оздоровлення у 2017 та 2018 роках) розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Абзацом першим пункту 6 розділу XXIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, (яка була чинною станом на час виплати позивачу одноразової допомоги на оздоровлення у 2019 та 2020 роках) розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Враховуючи наведене вище, можна констатувати, що розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Як слідує з матеріалів справи, станом на час виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення у травні 2017 року у розмірі 4469,00 грн, у квітні 2018 року у розмірі 7971,96 грн, індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалась, що підтверджується відомостями з карток особового рахунку військовослужбовця за 2017-2018 роки (а.с. 35-35 зворот). Відтак, підстав для врахування її до складу грошового забезпечення, з якого обчислювалась грошова допомога на оздоровлення за 2017 та 2018 роки у відповідача не було.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в даному випадку відсутня протиправна бездіяльність відповідача щодо неврахування індексації грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2017 та 2018, роки.

Разом з цим, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про протиправну бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2019 та 2020 роки, та грошової компенсації за невикористані 35 календарних дні щорічної відпустки та 56 календарних дні додаткової відпустки з урахуванням індексації грошового забезпечення, оскільки згідно карток особового рахунку військовослужбовця за 2018-2020 роки позивачу нараховувалася та виплачувалася індексація, зокрема в грудні 2018 року в сумі 71,08 грн, в лютому 2019 року -71,08 грн, в березні 2019 року - 142,16 грн., в квітні 2019 року - 134,47 грн, в травні 2019 року - 134,47 грн, в червні 2019 року - 134,47 грн, в липні 2019 року - 206,72 грн, в серпні 2019 року - 206,72 грн, в вересні 2019 року - 206,72 грн, в жовтня 2019 року- 206,72 грн, в листопаді 2019 року - 206,72 грн, в грудні 2019 року - 206,72 грн, в лютому 2020 року - 413,44, в березні 2020 року - 206,72 грн (а.с. 35 зворот 36 зворот).

Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 року у справі № 140/6716/22 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	З. М. Матковська