Постанова 
Іменем України
22 березня 2023 року
м. Київ
справа № 760/28053/13
провадження № 61-5588св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачка - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Музичко Руслана Вікторівна, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року у складі судді Букіної О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Кулікової С. В. ,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, поділ спільного майна.
На обґрунтування позову посилався на те, що 30 жовтня 1991 року між ним та ОСОБА_2 укладений шлюб. Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 грудня 2010 року шлюб між ними розірваний.
За час перебування у шлюбі за спільні кошти сторони придбали та побудували таке майно: 
приватний будинок, загальною площею 202,3 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
земельну ділянку площею 0,045 га за адресою: АДРЕСА_1 ;
приватний будинок, загальною площею 404,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 ;
земельну ділянку, площею 0,1001 га за адресою: АДРЕСА_2 ;
двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 площею 87,80 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 ;
однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 площею 49,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 .
Також у період шлюбу на ім`я позивача придбано 1/3 частини двокімнатної квартири площею 23,53 кв. м за адресою: АДРЕСА_6 .
З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив визнати спільною сумісною власністю подружжя та поділити майно, виділивши у власність позивача:
приватний будинок, загальною площею 202,3 кв. м, з урахуванням земельних поліпшень у цілому, за адресою: АДРЕСА_1 ;
земельну ділянку площею 0,045 га за адресою: АДРЕСА_1 ;
двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 площею 87,80 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 ;
однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , площею 49,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 ;
1/3 частини двокімнатної квартири площею 23,53 кв. м за адресою: АДРЕСА_6 .
Відповідачці ОСОБА_2 просив виділити у власність:
приватний будинок, загальною площею 404,8 кв. м, з урахуванням вартості земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_2 ;
земельну ділянку площею 0,1001 га за адресою: АДРЕСА_2 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, поділ спільного майна подружжя задоволено частково.
У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на: 
1/3 частини квартири АДРЕСА_5 ;
житловий будинок АДРЕСА_1 ;
квартиру АДРЕСА_4 .
У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на:
квартиру АДРЕСА_3 .
житловий будинок АДРЕСА_2 .
земельну ділянку, загальною площею 0,1001 га кадастровий номер 8000000000:72:368:0058, на АДРЕСА_2 .
В іншій частині позову відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за час шлюбу сторони придбали майно, яке є спільною сумісною власністю, а саме: 1/3 частини квартири АДРЕСА_5 , житловий будинок АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_4 , квартиру АДРЕСА_3 , житловий будинок АДРЕСА_2 , земельну ділянку, загальною площею 0,1001 га, кадастровий номер 8000000000:72:368:0058, на АДРЕСА_2 .
Земельна ділянка загальною площею 0,045 га, кадастровий номер 8000000000:72:172:0003, за адресою: АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, отримана відповідачем у власність за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її користуванні, у межах норм безоплатної приватизації та є її особистою приватною власністю.
Загальна вартість спільного сумісного майна подружжя становить 29 416 245,46 грн.
Тобто частка кожного з подружжя складає 14 708 122,73 грн.
Суд першої інстанції зробив висновок, що частка позивача ОСОБА_1 підлягає зменшенню на суму спільних грошових коштів, якими він розпорядився у власних інтересах, тобто на 327 670,56 євро, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 24 січня 2020 року становить 8 912 278,79 грн (327 670,56 євро х 27,1989 = 8 912 278,79 грн). Після такого зменшення частка позивача становить 5 795 843,94 грн.
Враховуючи, що квартира АДРЕСА_5 є місцем постійного проживання позивача та місцем його реєстрації, суд першої інстанції зазначене спільне сумісне майно виділив у власність позивачу.
У зв`язку з виділенням у власність позивача 1/3 частини квартири АДРЕСА_5 , частка у спільному майні подружжя позивача становить 5 126 177,27 грн (5 795 843,94 грн - 669 666,67 грн = 5 126 177,27 грн).
Оскільки у спільній власності подружжя перебувають два приватні будинки, суд першої інстанції виділив позивачу будинок АДРЕСА_1 , який просив виділити сам позивач у його власність.
Таким чином, частка у спільному майні подружжя позивача становить 1 865 877,27 грн (5 126 177, 27 грн - 3 260 300,00 грн =1 865 877,27 грн).
З огляду на вказану частку позивача, суд першої інстанції виділив ОСОБА_1 у власність квартиру АДРЕСА_4 , вартість якої становить 1 381 500,00 грн.
Таким чином, решта частки у спільному майні подружжя позивача становить 484 377,27 грн (1 865 877,27 грн - 1 381 500,00 грн = 484 377,27 грн).
Суд першої інстанції у порядку поділу майна подружжя виділив у власність відповідачці решту майна, а саме: квартиру АДРЕСА_3 , житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку, загальною площею 0,1001 га, кадастровий номер 8000000000:72:368:0058, на АДРЕСА_2 , загальною вартістю 15 192 500,00 грн (3 841 600,00 грн + 8 588 000,00 грн + 2 762 900,00 грн = 15 192 500,00 грн), що на 484 377,27 грн більше від частки, належної позивачу у спільному майні подружжя.
Суд першої інстанції вважав, що оскільки приватизована спірна земельна ділянка на АДРЕСА_1 не відноситься до об`єкта спільної сумісної власності подружжя, тому поділу не підлягає.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що виділити позивачу інше майно неможливо, виходячи з його вартості та решти частки у майні позивача, вимог про стягнення грошової компенсації у разі відхилення від рівності часток позивач не заявив, а тому суд позбавлений можливості вирішувати питання про стягнення відповідної грошової компенсації з відповідачки на користь позивача, виходячи за межі заявлених позивачем вимог.
Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року скасовано. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, поділ спільного майна подружжя задоволено частково.
У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на:
приватний будинок, загальною площею 202,3 кв. м, з урахуванням земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_1 ;
двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 площею 87,80 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 ;
однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , площею 49,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 ;
1/3 частини двокімнатної квартири площею, 23,53 кв. м за адресою: АДРЕСА_6 .
У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на:
приватний будинок, загальною площею 404,8 кв. м, з урахуванням вартості земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_2 ;
земельну ділянку площею 0,1001 га за адресою: АДРЕСА_2 .
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції щодо врахування при поділі спільного майна подружжя грошових коштів, які знаходилися на банківських рахунках позивача.
Зазначив, що суд першої інстанції витребував від ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» інформацію та встановив, що позивач у період з 18 січня 2007 року до 07 травня 2008 року у вказаному банку відкрив рахунок №  НОМЕР_1 .
Згідно з випискою за цим рахунком 18 січня 2007 року позивач вніс на свій депозитний рахунок 300 000,00 євро, 22 січня 2008 року - 27 670,56 євро.
06 травня 2008 року позивачу повернуто суму вкладу у розмірі 327 670,56 євро.
Зазначені грошові кошти були зараховані на банківський рахунок позивача під час шлюбу, а тому суд першої інстанції зробив висновок, що вони є спільною сумісною власністю подружжя. З огляду на те, що позивач не надав доказів того, що вказані кошти були використані в інтересах сім`ї, як і не надав доказів того, що вказані кошти вибули поза волею позивача внаслідок неправомірних дій відповідача, враховуючи, що після припинення ведення спільного господарства та розірвання шлюбу зазначені кошти залишилися у розпорядженні позивача, суд першої інстанції вважав, що кошти підлягають врахуванню при поділі спільного майна подружжя як отримані позивачем.
Суд апеляційної інстанції не погодився із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на те, що зазначені вимоги не містяться в тексті позовної заяви, а відповідачка не зверталася до суду із зустрічним позовом щодо врахування судом зазначених коштів при поділі майна.
Разом з тим суд першої інстанції дав оцінку та досліджував перебування коштів на депозитних рахунках позивача, а клопотання позивача про витребування судом такої самої інформації щодо відповідачки відхилив.
Тому суд першої інстанції порушив вимоги процесуального права та безпідставно вийшов за межі позовних вимог. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 липня 2020 року клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів було задоволено, враховуючи відмову суду першої інстанції у задоволенні такого клопотання та витребування судом першої інстанції в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» відомостей про вклади ОСОБА_1 за клопотанням ОСОБА_3 .
Витребувано з АТ «Укрексімбанк» відомості, які містять інформацію про усі наявні банківські вклади (депозити) та інші рахунки, відкриті на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Укрексімбанк», із наданням виписок про рух коштів за цими рахунками за період із 01 січня 2000 року до 01 грудня 2010 року.
Згідно з відомостями АТ «Укрексімбанк» на рахунках відповідачки перебували кошти та були повернені, загалом 1 531 018,79 дол. США та 1 888 863,66 євро.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, внаслідок чого зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.
Постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції зробив висновок, що грошові кошти у розмірі 327 670,56 євро, які знаходились на депозитному рахунку позивача, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вони підлягають врахуванню при поділі спільного майна подружжя як отримані позивачем. Натомість суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені вимоги не містяться в тексті позовної заяви, а відповідач не зверталась до суду із зустрічним позовом щодо врахування судом зазначених коштів при поділі майна. 
Водночас суд апеляційної інстанції витребував інформацію щодо банківських вкладів та рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_2 у АТ «Укрексімбанк», але висновків з приводу отриманої інформації не зробив. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції належним чином не з`ясував обставин справи, не встановив обсяг спільного майна подружжя, яке треба врахувати при поділі. 
Відмовляючи у задоволенні вимог про поділ земельної ділянки площею 0,0450 га на АДРЕСА_1 , суди виходили з того, що зазначена земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки отримана нею у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, тому йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану відповідачем частку із земельного фонду. 
Проте суди попередніх інстанцій, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідачки, не врахували роз`яснень Верховного Суду України, відповідно до яких позивач як учасник спільної часткової власності на будинок набуває і право на земельну ділянку пропорційно розміру його частки у спільній власності на вказаний будинок. Крім того, зазначаючи, що такої підстави для припинення права власності на земельну ділянку як набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, нормами статті 140 ЗК України не передбачено, залишили поза увагою положення частини першої статті 120 ЗК України, на яку посилався позивач.
Постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року скасовано, ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, поділ спільного майна подружжя задоволено.
У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на:
приватний будинок, загальною площею 202,3 кв. м, з урахування земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_1 ;
земельну ділянку площею 0,045 га, за адресою: АДРЕСА_1 ;
двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 ;
однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , площею 49,3 кв. м, за адресою:    АДРЕСА_5 ;
1/3 частини двокімнатної квартири, площею 23,53 кв. м, за адресою: АДРЕСА_6 .
У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на:
приватний будинок, загальною площею 404,8 кв. м, з урахуванням вартості земельних поліпшень у цілому, за адресою: АДРЕСА_2 ;
земельну ділянку площею 0,1001 га за адресою: АДРЕСА_2 .
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції помилково врахував при поділі спільного майна подружжя грошові кошти, які знаходилися на банківських рахунках позивача, у сумі 327 670,56 євро, оскільки жодна зі сторін не заявила про розподіл цих коштів, тому суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та помилково включив їх до переліку майна, що підлягає поділу у цій справі.
Питання щодо визнання спільною сумісною власністю та поділу грошових коштів, виявлених на рахунках позивача та відповідача, сторони не порушували, тому суд не вирішує такі вимоги.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про поділ земельної ділянки площею 0,0450 га на АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що зазначена земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки отримана нею в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, тому йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану відповідачем частку із земельного фонду.
Проте з урахуванням висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 317/2520/19 (провадження 
№ 61-13666св21), суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що земельну ділянку на АДРЕСА_1 необхідно включити в перелік майна, що підлягає поділу.
Суд апеляційної інстанції з урахуванням висновку експерта судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 14 січня 2020 року № 03/20 зазначив, що загальна вартість спільного сумісного майна, придбаного у період шлюбу, становить 21 884 066,70 грн, де частка кожного з подружжя - 10 942 033,35 грн.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив визнати спільною сумісною власністю подружжя та поділити майно, виділивши у власність позивача: 1/3 частини квартири АДРЕСА_5 ; житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,045 га за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_4 ; квартиру АДРЕСА_3 . Вартість майна, яке позивач просив виділити йому у власність, становить 10 533 166,70 грн.
Відповідачці ОСОБА_2 просив виділити у власність житловий будинок АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, загальною площею 0,1001 га, кадастровий номер 8000000000:72:368:0058, на АДРЕСА_2 . Згідно з експертним дослідженням вартість цього майна становить 11 350 900,00 грн.
Вартість майна, виділеного ОСОБА_2 , перевищує загальну суму майна позивача, проте ОСОБА_1 не звертався з вимогою про стягнення компенсації, а також він не заперечував щодо того, що виділене у власність майно відповідачки буде мати більшу вартість.
З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню як обґрунтовані.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У червні 2022 року ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Музичко Р. В., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що з січня 2008 року сторони не підтримують подружніх стосунків, а з травня 2008 року проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Зазначена обставина встановлена заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 грудня 2010 року у справі № 2-4851. 
З травня 2008 року витрати на будівництво домоволодіння АДРЕСА_2 , що становить 38,1% його дійсної (ринкової) вартості, несла вона, тому відповідна частка у спільному майні була створена за її особисті кошти та є її приватною власністю, що має бути враховано при поділі майна подружжя. 
ОСОБА_2 надала належні докази на підтвердження її особистих витрат на будівництво зазначеного будинку, що понесені з травня 2008 року. Суд першої інстанції у порушення частини четвертої статті 82 ЦПК України не врахував встановлені рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 грудня 2010 року у справі № 2-4851 обставини непроживання сторін з травня 2008 року, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не брав участі у розгляді справи про розірвання шлюбу. 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, визначаючи правовий статус зазначеного майна як спільної сумісної власності подружжя, частку в такому майні, відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, не визначив. Висновок суду апеляційної інстанції про те, що суд першої інстанції помилково врахував при поділі спільного майна подружжя грошові кошти, які знаходилися на банківських рахунках позивача, з тих підстав, що сторони не заявляли про розподіл цих коштів, суперечить вимогам частини другої статті 60 СК України, статей 69-72 СК України, оскільки суд має встановити обсяг спільно нажитого майна та інші обставини, які мають значення для вирішення спору. Тому грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку позивача, були об`єктом спільної сумісної власності подружжя та залишилися у розпорядження позивача. 
Суди першої та апеляційної інстанцій при поділі майна не врахували борги подружжя та доводи відповідачки про те, що грошові кошти, позичені на придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , повертала відповідачка за рахунок особистих коштів після розірвання шлюбу. 
Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що приватизовану ОСОБА_2 земельну ділянку на АДРЕСА_1 необхідно включити до переліку майна, що підлягає поділу. 
Посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 317/2520/19, суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідно до зазначеної правової позиції приватизована земельна ділянка не відноситься до спільного майна подружжя, проте у випадку, якщо на ній знаходиться спільний будинок та у разі його поділу між подружжям та виділу конкретної частини, відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, до особи, яка не мала права на земельну ділянку, переходить це право у розмірі частки виділеного майна. 
Тому у разі виділення ОСОБА_1 зазначеного будинку він набуває у відповідній виділеній частині право на земельну ділянку, відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, а не з тих підстав, що земельна ділянка є спільним майном. 
Крім того, виділивши позивачу зі спільного майна житловий будинок та відповідно до статей 120 ЗК України, статті 377 ЦК України земельну ділянку, суди позбавили відповідачку права власності на належне їй майно, без будь-якої компенсації.
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилалася на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 18 липня 2018 року у справі № 209/974/15-ц, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16, від 19 червня 2013 року у справі № 6-55ц13, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12, від 12 листопада 2018 року у справі № 753/6139/14-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 409/1959/15-ц, від 24 квітня 2020 року у справі № 622/999/16-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 541/2734/16-ц, від 16 жовтня 2021 року у справі № 317/2520/19;
відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини четвертої статті 82 ЦПК України.
У липні 2022 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_1 просить касаційне провадження закрити на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України або касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
На обґрунтування відзиву посилається на те, що вирішуючи питання щодо поділу майна подружжя, суди врахували преюдиційні факти, які були встановлені рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року у справі № 757/23645/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2018 року.
Посилання відповідачки на те, що вона самостійно з травня 2008 року несла витрати на будівництво домоволодіння АДРЕСА_2 , що становить 38,1% його дійсної (ринкової) вартості, не підтверджені належними доказами та спростовуються висновком судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 14 січня 2020 року № 03/20, в якому, зокрема зазначено, що встановити, які саме будівельні матеріали, обладнання, вироби та конструкції, роботи були використані у процесі виробництва зазначеного житлового будинку, у періоди з 07 вересня 2006 року до травня 2008 року та з травня 2008 року до дати проведення експертизи, та яка їх вартість, неможливо.
Враховуючи, що встановити вартість витрат на будівництво житлового будинку на АДРЕСА_2 у періоди до та після травня 2008 року неможливо, то неможливо також визначити, який відсоток у дійсній (ринковій) вартості зазначеного житлового будинку складають витрати на будівництво та облаштування цього будинку. 
Вимог щодо поділу коштів, які знаходяться на банківських рахунках, сторони у справі не заявляли. Тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що такі вимоги не є предметом спору у цій справі. 
Питання щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ грошових коштів, про які відповідачка зазначає у касаційній скарзі, є предметом розгляду у справі № 760/28421/20. 
Крім того, кошти у розмірі 327 670,00 євро, які позивач зняв із депозитного рахунку, він витратив в інтересах сім`ї, а саме на будівництво будинку АДРЕСА_2 . Зазначене відповідач довів у справах № 757/23645/14, № 760/28053/13.
Посилання відповідачки на те, що двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , була придбана за кошти, взяті у борг, які відповідачка надалі самостійно повертала, не підтверджені належними доказами. Крім того, у справі № 757/23645/14 встановлено, що зазначена квартира набута сторонами за час перебування у шлюбі та є їхньою спільною сумісною власністю.
Суд апеляційної інстанції дійшов правильно висновку про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, загальною площею 0,045 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відповідно до положення статті 120 ЗК України до набувача права власності на будинок переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, у повному обсязі.
Висновки, на які посилається заявниця у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними із правовідносинами у цій справі.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Музичко Р. В., на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2023 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанції повністю не відповідають.
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30 жовтня 1991 року перебували у шлюбі, який розірвано заочним рішенням Солом`янського районного суд міста Києва від 23 грудня 2010 року у справі № 2-4851.
Відповідно до свідоцтва про право власності від 08 серпня 2003 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28 липня 2003 року № 1291-С/КІ, квартира АДРЕСА_5 , що має загальну площу 70,6 кв. м та складається з двох житлових кімнат площею 37,4 кв. м, на праві приватної власності належить позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у частках відповідно 1/3 та 2/3.
Згідно зі свідоцтвом про право власності від 13 листопада 2006 року, виданим на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 жовтня 2006 року № 2033-С/КІ, квартира  АДРЕСА_3 , що має загальну площу 87,8 кв. м та складається з двох житлових кімнат площею 44,1 кв. м, на праві приватної власності належить ОСОБА_2 . 
Відповідно до свідоцтва про право власності від 11 травня 2004 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 квітня 2004 року № 791-С/КІ, квартира АДРЕСА_4 , що має загальну площу 49,3 кв. м та складається з однієї житлової кімнати, на праві приватної власності належить ОСОБА_2 . 
Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 19 листопада 2010 року № 28057193 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі дубліката договору купівлі-продажу від 04 листопада 2010 року за № 7-1231. 
Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,045 га, кадастровий номер 8000000000:72:172:0003, за адресою: АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка згідно з державним актом, серія ЯД № 916739 на праві приватної власності на підставі рішення Київської міської ради від 15 квітня 2004 року № 185/1395 належить ОСОБА_2 .
Відповідно до сертифіката відповідності КВ000097 від 02 квітня 2010 року житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами на АДРЕСА_2 , загальною площею 404,8 кв. м, житловою - 87,6 кв. м, замовником будівництва якого є ОСОБА_2 , введений в експлуатацію.
Згідно зі свідоцтвом про право власності від 16 травня 2011 року, виданим на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 травня 2011 року № 545-С/ЖБ, житловий будинок АДРЕСА_2 , що має загальну площу 404,8 кв. м, на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .
Житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,1001 га, кадастровий номер 8000000000:72:368:0058, за адресою: АДРЕСА_2 , із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 вересня 2006 року № 3071 (ВЕВ № 363103) належить ОСОБА_2 .
Позивач у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» у період з 18 січня 2007 року до 07 травня 2008 року відкрив рахунок №  НОМЕР_1 .
Згідно з випискою за рахунком 18 січня 2007 року позивач вніс на свій депозитний рахунок 300 000,00 євро, 22 січня 2008 року - 27 670,56 євро.
06 травня 2008 року позивачу повернуто суму вкладу у розмірі 327 670,56 євро.
На рахунках відповідачки перебували кошти та були повернені загалом 1 531 018,79 дол. США та 1 888 863,66 євро.
Відповідно до висновку експерта судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 14 січня 2020 року № 03/20:
дійсна (ринкова) вартість 1/3 частини квартири АДРЕСА_5 становить 669 666,67 грн;
дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_3 становить 3 841 600,00 грн;
дійсна (ринкова) вартість житлового будинку АДРЕСА_1 , без врахування вартості земельної ділянки, на якій він розташований, становить 3 260 300,00 грн;
дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_4 становить 1 381 500,00 грн;
дійсна (ринкова) вартість будинку АДРЕСА_2 , без врахування вартості земельної ділянки, на якій він розташований, становить 8 588 000,00 грн;
дійсна (ринкова) вартість земельної ділянки АДРЕСА_2 становить 2 762 900,00 грн.
Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У справі, що переглядається, частина майна була придбана до 01 січня 2004 року, а частина - після зазначеної дати, тому до спірних відносин підлягають застосуванню відповідно норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) та Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Подібна норма закріплена і у статті 57 СК України.
Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність», чинного на час придбання спірного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
Отже, кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.
У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їхні частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України).
Зазначені норми, які були чинними на час придбання частини спірного майна, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. 
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначеними нормами встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
За загальним правилом, закріпленим у статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Щодо доводів про вирішення вимог про поділ грошових коштів, які знаходились на депозитних рахунках сторін
Відповідно до частини другої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, шостої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги про визнання спільною сумісною власністю та поділ грошових коштів, що знаходяться на депозитних рахунках позивача та відповідача, сторонами у цій справі не заявлялись.
Крім того, Верховний Суд враховує, що відповідно до ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 03 березня 2021 року у справі № 760/28421/20 у грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових коштів за депозитними вкладами, які знаходились на рахунках в АТ «Державний експортно-імпортний банк України» у розмірі 299 838,54 дол. США, 858 942,61 євро та 652 585,38 грн. Просив у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя - грошових коштів стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 149 919,27 дол. США, 429 471,31 євро, 1 425 209,36 грн.
У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти за депозитним вкладом, відкритим на ім`я ОСОБА_1 , у розмірі 327 670,00 євро; у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя - грошових коштів, стягнути з  ОСОБА_1 на її користь 163 835,00 євро.
Отже, вимоги щодо поділу грошових коштів є предметом розгляду у справі № 760/28421/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5 , про визнання майна (грошових коштів) спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна (грошових коштів) спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження 
№ 61-37616св18), відповідно до яких вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди ,- виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не суперечить зазначеним висновкам Верховного Суду, оскільки суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, з дотриманням вимог статті 13 ЦПК України та 367 ЦПК України. 
Відповідачка не зверталася із зустрічними вимогами про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя. Крім того, зазначені вимоги є предметом розгляду в іншій справі № 760/28421/20.
Щодо вимог про поділ земельної ділянки, загальною площею 0,0450 га, на АДРЕСА_1 
Заявниця посилається на те, що суди помилково виходили з того, що зазначена земельна ділянка підлягає поділу, оскільки вона є особистою власністю ОСОБА_2 .
Вирішуючи спір у частині поділу земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції правильно застосував положення частини першої статті 377 ЦК України та частин першої, другої статті 120 ЗК України.
Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника.
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».
Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).
З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що хоча ОСОБА_2 і отримала у приватну власність шляхом приватизації земельну ділянку на АДРЕСА_1 , але право власності відповідачки на спірну земельну ділянку припинилося, оскільки за ОСОБА_1 визнано право власності на приватний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , то до позивача перейшло право власності і на земельну ділянку, на якій цей будинок побудований, що відповідає принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку.
Щодо вимог про поділ будинку АДРЕСА_2 
Заявниця посилається на те, що з травня 2008 року витрати на будівництво домоволодіння АДРЕСА_2 , здійснювала лише вона. Такі витрати складають 38,1 % від дійсної вартості майна, а тому вказана частка майна є її особистою власністю.
Суд апеляційної інстанції взяв до уваги зазначені доводи відповідачки, що також підтверджується копією накладних, квитанцій, чеків, відомостей (звітів) про виконання робіт, копій договорів поставки, наданих ОСОБА_2 до матеріалів справи, однак не вирішив питання про визнання частки спірного майна її особистою власністю та не врахував зазначеного при поділі майна подружжя.
Верховний Суд не погоджується із зазначеними доводами з огляду на таке.
Суд апеляційної інстанції з урахуванням наданих сторонами доказів виходив з того, що приватний будинок АДРЕСА_2 є об`єктом спільного майна подружжя, та враховуючи, що вартість виділеного ОСОБА_2 майна перевищує загальну суму майна позивача, дійшов висновку про задоволення позову та визнав за відповідачкою право власності на зазначений будинок та земельну ділянку, площею 0,1001 га за адресою: АДРЕСА_2 .
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 209/974/15, відповідно до яких сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У тому разі, якщо майно набувається у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, то воно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбання (набуття) майна. 
Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не суперечить зазначеним висновкам, оскільки суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. 
Верховний Суд також враховує, що у справі № 757/23645/14-ц ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання за нею права особистої приватної власності, зокрема на житловий будинок, загальною площею 404,8 кв. м, який розташований у АДРЕСА_2 .
На обґрунтування позову посилалася на те, що 07 вересня 2006 року за договором купівлі-продажу позивачка та відповідач за спільні кошти придбали земельну ділянку площею 0,1001 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
З червня 2008 року позивачка без участі відповідача, у період, коли сторони вже не підтримували подружніх відносин, розпочала будівництво житлового будинку на вказаній земельній ділянці. 
У травні 2011 року, після завершення будівництва позивачка отримала свідоцтво про право власності, яким визначено, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, загальною площею 404,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 травня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що житловий будинок, загальною площею 404,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю сторін, оскільки він був набутий як об`єкт незавершеного будівництва разом із земельною ділянкою, придбаною ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як подружжям, його добудова здійснювалася у період перебування сторін у шлюбі, а факт державної реєстрації права власності на вказаний будинок за одним з подружжям не є підставою для припинення режиму спільної сумісної власності щодо зазначеного нерухомого майна.
Постановою Верховного Суду від 11 липня 2019 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 травня 2018 року залишено без змін.
З урахуванням зазначеного та враховуючи наявні у матеріалах справи докази, відповідачка не довела того, що витрати на будівництво домоволодіння АДРЕСА_2 , які складають 38,1 % від дійсної вартості майна, здійснювала лише вона і, що відповідна частка майна є її особистою власністю.
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини четвертої статті 82 ЦПК України.
Зокрема, заявниця посилається на те, що суд першої інстанції не врахував її доводів про те, що вони з позивачем з травня 2008 року припинили спільне проживання, що встановлено заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 грудня 2010 року у справі № 2-4851, та не врахував, що з травня 2008 року вона за особисті кошти здійснювала витрати на будівництво домоволодіння АДРЕСА_2 
Порушене заявницею питання стосується як встановлених в іншій справі обставин справи, так і їх правової оцінки.
Суд виходить з того, що преюдиція може стосуватися виключно встановлення певних обставин та не передбачає обов`язковості правової оцінки таких обставин іншим судом.
Подібний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 13 липня 2020 року у справі № 756/1539/14-ц (провадження 
№ 61-37762св18).
Тому посилання заявниці на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини четвертої статті 82 ЦПК України є безпідставиним.
Щодо вимог про поділ квартири АДРЕСА_3 
Заявниця посилається на те, що суди не врахували, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за позичені кошти, які відповідачка після розірвання шлюбу повертала самостійно.
У справі № 757/23645/14 ОСОБА_2 , звертаючись до суду з вимогами про визнання квартири АДРЕСА_3 її особистою приватною власністю посилалася на те, що зазначену квартиру вона придбала за власні кошти, які отримала у ОСОБА_6 у борг, який у свою чергу вона повернула після припинення ведення спільного господарства та розірвання шлюбу з ОСОБА_1 . 
Відмовляючи у задоволенні позову у справі № 757/23645/14, суди виходили зі змісту положень норм статей 60 та 65 СК України та дійшли висновку, що спірна квартира АДРЕСА_3 , набута сторонами під час перебування у шлюбі, є їхньою спільною сумісною власністю, як і кошти, одержані ОСОБА_2 за розпискою, а їх повернення одним з подружжя після розірвання шлюбу не свідчить про виникнення у такого з подружжя права особистої приватної власності на нерухоме майно, придбане за ці кошти.
Заявниця під час розгляду цієї справи не надала належних доказів на підтвердження її доводів. 
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16, від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, відповідно до яких при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не суперечить зазначеним висновкам Верховного Суду України, оскільки вирішення питання про поділ майна подружжя вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Музичко Руслана Вікторівна, залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                            І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        В. В. Яремко